Elgondolkodtak már azon, hogy mit gondolnak és éreznek az állatok?
Kezdjük e kérdéssel:
tényleg szeret engem a kutyám, vagy csak egy kis nasit akar?
Könnyű belátni, hogy kutyánk tényleg szeret minket,
igazán könnyű ezt belátni,
hogy mi jár a borzas fejecskéjében.
Mi történik?
Valami történik.
De miért mindig az a kérdés, hogy "Szeretnek-e minket?"
Miért mindig rólunk szól?
Miért vagyunk ilyen önimádók?
Találtam egy másik kérdést, amit feltehetünk nekik:
"Ti kik vagytok?"
Az emberi elme képessége, hogy igyekszünk azt gondolni,
hogy csak az emberi elme képes szeretetre.
De igaz ez?
Mit csinál a többi lény agya?
Mit gondol, és mit érez?
Módunkban áll ezt megtudni?
Szerintem igen.
Számos módszer van rá.
Megfigyelhetjük a fejlődésüket, megvizsgálhatjuk az agyukat
és megnézhetjük, hogy mit tesznek.
Kezdjük azzal, hogy agyunkat örököltük.
Az első idegsejtek a medúzáktól származnak.
A medúzákból fejlődtek ki az első gerinchúrosok.
Az első gerinchúrosokból az első gerincesek.
A gerincesek elhagyták a tengert,
és itt vagyunk mi.
Azonban az is igaz, hogy egy neuron, egy idegsejt ugyanolyannak látszik
egy rákban, egy madárban vagy bennünk.
Mit mond ez a rák elméjéről?
Mondhatunk-e bármit róla?
Kiderül, hogyha a rákot
gyenge áramütésekkel ingereljük,
amikor csak megpróbál kijönni az üregéből,
nyugtalanná válik.
Ha ugyanazt a gyógyszert adjuk be neki,
amivel az ember zavarodottságát kezelik,
a rák megnyugszik, és felderítésre előbújik.
Hogyan szoktuk jelezni, hogy törődünk a rákok nyugtalanságával?
Többnyire megfőzzük őket.
(Nevetés)
A polipok, akár az emberszabású majmok, eszközt használnak,
és felismerik az emberi arcokat.
Hogyan ünnepeljük ezeknek a gerinctelen állatoknak a majmokéhoz hasonló elméjét?
Többnyire megfőzzük őket.
Ha egy halat a fűrészes sügér a korall hasadékába hajszol,
néha olyan helyre kergeti, amelyről tudja, hogy egy murénaféle alszik ott,
és jelez a murénának: "Gyere utánam",
és a muréna megérti a jelet.
A muréna bemehet a résbe, és elkaphatja a halat,
azonban a hal elinalhat, de akkor a sügér kaphatja el.
Ez egy ősi együttműködés, amit csak mostanában fedeztünk fel.
Hogyan ünnepeljük ezt az együttműködést?
Többnyire megsütjük őket.
Egy minta van kialakulóban, és ez sokkal többet mond el rólunk,
mint róluk.
A tengeri vidrák használnak eszközöket,
és időt fordítanak rá, hogy megmutassák kölykeiknek,
mit csináljanak: ezt hívjuk tanításnak.
A csimpánzok nem tanítanak.
A gyilkos bálnák tanítanak, és megosztják az ételüket.
Mikor az evolúció valami újat hoz létre,
előbb a raktárkészletből gazdálkodik,
mielőtt egy új trükköt csinálna.
Agyunknak hosszú időbe tellett,
mire elérte mostani szintjét.
Ha az emberi agyat a csimpánzéval hasonlítjuk össze,
láthatjuk, hogy mienk voltaképpen egy nagyon nagy csimpánzagy.
Jó, hogy a mienk nagyobb, mert tényleg bizonytalanok vagyunk magunkban.
(Nevetés)
De egy delfinnek nagyobb az agya,
több az agytekervénye.
Mondhatjuk, hogy rendben, látjuk az agyat,
de mit mondunk az értelemről?
Nos, láthatjuk az értelem működését
a logikus viselkedésben.
Ezek az elefántok
nyilvánvalóan pihennek.
Árnyékos területre leltek a pálmák alatt,
amelyek alatt a borjaik alhatnak,
miközben ők is szundítanak, de továbbra is éberen.
Azt a képet tökéletesen értelmezzük,
éppúgy, mint ők,
mert ugyanannak a Napnak a sugara alatt, ugyanazon a síkságon,
hallgatjuk ugyanazoknak a veszélyeknek a harsogását,
ők azzá váltak amik, és mi azzá váltunk, akik vagyunk.
Sokáig szomszédok voltunk.
Senki sem hiszi, hogy az elefántok lazítanak.
Nyilván izgatja őket valami.
Mi izgatja őket?
Ha a turisták felvett hangját
bokorba rejtett hangszórón keresztül játsszuk le nekik,
ügyet sem vetnek rá, mert a turisták sosem háborgatják őket.
Ám ha pásztorok hangját játsszuk le,
akik lándzsát hordanak, és gyakran megsebzik őket a forrásnál,
az elefántok csordába verődve elfutnak a rejtett hangszórótól.
Az elefántok nemcsak az ember létezéséről tudnak,
hanem arról is, hogy többféle ember van:
vannak rendesek és veszélyesek.
Sokkal régebben figyelnek minket, mint fordítva.
Jobban ismernek minket, mint mi őket.
Ugyanazok a kötelező feladataink:
gondoskodás a kicsikről, ételszerzés, életben maradásra törekedés.
Vajon kellően föl vagyunk-e szerelkezve Afrika hegyeinek megmászásához,
vagy a tengeri búvárkodáshoz: alapvetően ugyanolyanok vagyunk.
A felszín alatt rokonok vagyunk.
Az elefántnak ugyanolyan a csontváza,
a gyilkos bálnának is,
mint a miénk.
Szükség esetén segítenek egymásnak.
A fiatalok kíváncsiak.
Családi kötelékek léteznek.
Felismerjük a szeretetet.
Az udvarlás – az udvarlás.
És akkor feltesszük a kérdést: "Van tudatuk?"
Általános érzéstelenítéskor tudattalan állapotban vagyunk,
ilyenkor nem érzünk semmit.
Az öntudat egyszerűen az az állapot, amikor érzünk valamit.
Ha látunk, ha hallunk, ha érzünk, ha tisztában vagyunk valamivel,
öntudatunknál vagyunk, és az állatok is öntudatuknál vannak.
Néhányan azt mondják,
hogy bizonyos jellemzők teszik az embert emberré,
az egyikük az empátia.
Az empátia: képesség társaim hangulatának és az enyémnek az összehangolására.
Ez nagyon hasznos képesség.
Ha társaim eliszkolnak,
éreznem kell, hogy nekem is sietnem kell.
Mind szedjük a lábunkat!
Az empátia legrégibb formája a fertőző félelem.
Ha a társaim ijedtükben hirtelen elszállnak,
nem túl jó, ha eltöprengek:
"Hű, kíváncsi vagyok, miért indult el éppen most mindenki."
(Nevetés)
Az empátia régi, de mint minden más az életben,
mozgó skálán helyezhető el, és több fajtája van.
Az egyszerű empátia, amikor a szomorúságod engem is elszomorít.
Örülök, ha boldognak látlak.
Azután ott van a szimpátia, a részvét,
ez egy kissé más érzés:
"Fogadd részvétem nagymamád elhunyta miatt.
Nem ugyanazt a bánatot érzem, de megértem; tudom, most mit érzel,
és ez megérint engem."
Ha érdekünk együttérzést mutatni,
azt könyörületnek hívom.
Távolról sem ez tesz minket emberré,
az emberi empátia messze van a tökéletestől.
Elfogjuk az együttérző lényeket, majd megöljük és megesszük őket.
Megjegyezhetik erre: "De hát azok más fajok!
Ez csak zsákmányszerzés, és az emberek ragadozók!"
De nem bánunk túl jól a saját fajtánkkal sem.
Az ember csak azt véli tudni az állati viselkedésről,
hogy soha nem szabad emberi gondolkodást és érzéseket
tulajdonítani más fajoknak.
Úgy gondolom, ez butaság,
mert a legjobban úgy tippelhetjük meg, hogy más fajok mit csinálnak és éreznek,
ha emberi gondolatokat és érzelmeket tulajdonítunk nekik,
mert az agyuk alapvetően ugyanolyan, mint a miénk.
Ugyanolyan a felépítésük.
Ugyanazok a hormonok váltják ki a hangulatunkat és a motivációnkat,
mint az állatok agyában.
Nem tudományos módszer azt állítani, hogy akkor vadásznak, amikor éhesek,
és kilóg a nyelvük, mikor fáradtak,
majd azt állítani: amikor a kicsinyeikkel játszanak
vidáman és boldogan,
fogalmunk sincs, képesek-e érzésekre.
Ez nem tudományos módszer.
Egy riporter így fogalmazott:
"Talán, de honnan tudjuk, hogy a többi állat képes-e gondolkodni és érezni?"
Elkezdtem átböngészni több száz
tudományos hivatkozást, amit bevettem a könyvembe,
és rájöttem, hogy a válasz ott van velem a szobában.
Amikor a kutyám leszáll a pokrócról és odajön hozzám,
– nem a kanapéhoz, hozzám –,
és hanyatt fordul, hasát mutatja
arra gondolva: "Szeretném, ha megvakargatnák a hasamat.
Tudom, hogy odamehetek Carlhoz,
meg fogja érteni, hogy mit kérek tőle.
Tudom, hogy bízhatok benne, mert egy család vagyunk.
Megteszi, és ez jó érzés lesz."
(Nevetés)
A kutyám gondolkodik és érez,
ennél mi sem egyszerűbb.
De a többi állat láttán azt mondjuk:
"Ó, a gyilkos bálnák, farkasok, elefántok:
ők mások."
Az a magas uszonyú hím, az L41
38 éves.
A nősténye a bal oldalán, az L22
44 éves.
Évtizedek óta ismerik egymást.
Pontosan tudják, hogy kik ők.
Tudják, hogy kik a barátaik,
a riválisaik.
Az életük egy életpálya vonalát követi.
Mindig tudják, hogy hol vannak.
Ez egy elefánt, Philo a neve.
Egy fiatal hím.
Ez itt ő 4 nappal később.
Az ember nemcsak érezheti a bánatot, okozhat is szörnyen sok bánatot.
Ki akarjuk metszeni a fogaikat.
Miért nem tudjuk megvárni, amíg meghalnak?
Az elefántok valaha a Földközi-tenger partjától
egészen a Jóreménység Fokáig éltek.
1980-ban még hatalmas területen éltek
Közép- és Kelet-Afrikában.
Mostanra élőhelyük elszigetelt helyekre zsugorodott.
Ez egy miattunk kihalófélben lévő állat, egy társunk,
a legnagyszerűbb szárazföldi élőlény geográfiája.
Persze, az Egyesült Államokban sokkal jobban vigyázunk a vadvilágunkra.
A Yellowstone Nemzeti Parkban, kiirtottunk minden egyes farkast.
Kiirtottunk minden egyes farkast a kanadai határtól délre.
A park vadőrei követték ezt el az 1920-as években,
majd 60 év múlva vissza kellett a farkast telepíteniük,
mert a jávorantilopok túlságosan elszaporodtak.
Aztán jöttek az emberek.
Ezrével jöttek megnézni a farkasokat,
a világ legkönnyebben látható farkasait.
Én is megnéztem ezt a hihetetlen farkascsaládot.
A falka egy család.
Van néhány felnőtt tenyészállat és számos különböző korú fiatal.
Megnéztem a leghíresebb, legerősebb falkát a parkban.
Amikor a falka épp csak kiment a parkból,
két felnőttet megöltek közülük,
köztük az anyát,
amelyet néha alfa nősténynek hívunk.
A család maradékában rögtön kitört a testvérviszály.
Nővérek kergették el egymást.
A bal oldali napokig próbált visszatérni a családjába.
Nem engedték neki, mert féltékenyek voltak rá.
Túl sok figyelmet kapott két új hímtől,
de koraérett volt.
Ez túl sok volt a számukra.
A végén a parkon kívülre kalandozott, és ott lelőtték.
Az alfa hímet kiűzték a falkából.
Amint beköszöntött a tél,
egyedül kellett vadásznia, elveszítette a területét,
családtagjait és a párját.
Annyi fájdalmat okozunk nekik!
Rejtély, hogy miért nem bántanak minket jobban.
Ez a bálna épp most evett egy darabot egy szürke bálnából
a társaival, akik megölték a bálnát.
A csónakban ülő emberek semmilyen félelmet nem éreznek.
Ez a bálna a T20.
Két társával éppen háromba tépett egy fókát.
A fóka kb. annyit nyom, mint az emberek a csónakban.
Az emberek nem féltek semmitől.
A bálnák fókát esznek.
Miért nem esznek meg minket?
Miért bízunk bennük, még ha gyerekünk a közelükben van is?
Miért tértek vissza a gyilkos bálnák a sűrű ködben eltévedt kutatókhoz,
és miért vezették őket mérföldeken át a köd széléig,
amíg a kutatók háza föl nem tűnt a parton?
Ez többször megtörtént.
A Bahamákon él Denise Herzing.
Az asszony foltos delfineket tanít, az állatok ismerik őt.
Kiválóan ismeri mindegyiküket.
Azok ismerik a nőt, felismerik a kutatóhajóját.
Mikor a nő megjelenik, az mindig boldog találkozó.
De egyszer nem akartak a hajó közelébe jönni,
és ez nagyon furcsa volt.
A kutatók nem értették, mi a bajuk,
amíg valaki föl nem jött a fedélzetre,
és nem közölte, hogy az egyik ember
álmában meghalt a hálóhelyén.
Honnan tudhatták a delfinek, hogy az egyik ember szíve
éppen megállt?
Mi közük volt hozzá?
Miért ijesztette ez el őket?
E rejtélyes dolgokból csak sejtjük,
mi járhat a fejében azoknak, akikkel együtt élünk
a Földön, s akikre szinte soha nem gondolunk.
Egy dél-afrikai delfináriumban
élt egy palackorrú delfinborjú, Dolly.
Még szopott, és egyszer gondozója cigarettaszünetet tartott,
az ablakon át nézett a medencébe, és füstöt fújva dohányzott.
Dolly odament, ránézett,
majd visszament a mamájához és egy-két percig szopott,
aztán visszatért az ablakhoz,
és egy tejfelhőt bocsátott ki, ami füstként borította be a fejét.
Ennek a palackorrú delfinborjúnak
eszébe ötlött, hogy a tejjel ábrázolja a füstöt.
Amikor az ember az egyik dolgot egy másik ábrázolására használja,
azt művészetnek nevezzük.
(Nevetés)
Nem azok a dolgok tesznek minket
emberré, amelyekről azt hisszük.
Az tesz minket emberré,
hogy abban, ami mind a mi, mind az állatok tudatában megvan,
mi vagyunk a legvégletesebbek.
Mi vagyunk a legkönyörületesebb,
a legerőszakosabb, a legalkotóbb
és a legpusztítóbb állat, mely valaha is létezett ezen a bolygón.
Mindez bennünk van.
De nem a szeretet tesz bennünket emberré.
Ez nem kizárólag emberi tulajdonság.
Nemcsak mi törődünk a párunkkal.
Nemcsak mi gondoskodunk a gyermekeinkről.
Az albatroszok gyakran 10-16 ezer km-t repülnek
heteken át, hogy egy jó falatot vigyenek
a rájuk váró csibéiknek.
A legtávolabbi szigeteken fészkelnek a világ óceánjaiban,
és ott ilyen a helyzet.
Az élet továbbvitele nemzedékről nemzedékre – ez a létezés lánca.
Ha ez leáll, mindennek vége.
Ha valami szent, hát ez az.
Ebbe a szent kapcsolatba bezúdul a műanyagszemetünk.
Mindegyik madár gyomrában már van műanyag.
Ez a hat hónapos albatroszfióka készen állt, hogy elhagyja fészkét,
de elpusztult, mert gyomra tele piros öngyújtókkal.
Nem ilyen kapcsolatban kellene lennünk
a világ többi részével.
De mi, akik elménk tiszteletére neveztük el magunkat,
soha nem gondolunk a következményekre.
Mikor egy új emberi életet üdvözlünk a világban,
más lények társaságában üdvözöljük a kisbabáinkat.
Állatokat festünk a falakra.
Nem mobiltelefonokat festünk.
Nem munkahelyeket festünk.
Állatokat festünk, hogy megmutassuk nekik, hogy nem vagyunk egyedül.
Van társaságunk.
A Noé bárkájáról készült minden egyes festményen szereplő állat
méltó az üdvösségre, de most halálos veszélyben vannak,
és az özönvizük mi vagyunk.
Egy kérdéssel kezdtük:
"Szeretnek-e minket?"
Most másik kérdést fogunk föltenni:
"Képesek vagyunk-e tulajdonságainkat arra használni,
hogy gondoskodásunk legalább arra legyen elég, hogy élni hagyjuk őket?"
Nagyon köszönöm.
(Taps)