Jeste li se ikad pitali o čemu životinje razmišljaju i kako se osjećaju?
Krenimo s ovim pitanjem:
Voli li me moj pas doista ili samo želi poslasticu?
Lako je vidjeti da nas pas doista voli,
lako je shvatiti
što se mota u toj čupavoj glavici.
Što se to mota?
Nešto se odvija.
No, zašto je pitanje uvijek vole li oni nas?
Zašto je naglasak uvijek na nama?
Zašto smo tako narcisoidni?
Imam drukčije pitanje za životinje.
Tko ste vi?
Ljudski um ima svojstva
koja smatramo da su karakteristična samo za ljude.
No, je li to zaista tako?
Što druga bića rade s tim svojim mozgovima?
O čemu razmišljaju i što osjećaju?
Postoji li način da to saznamo?
Mislim da postoji neki način.
Mislim da postoji više načina.
Možemo proučiti evoluciju, njihove mozgove,
i možemo proučavati što oni rade.
Prvo trebamo upamtiti ovo: naš je mozak naslijeđen.
Prvi neuroni pojavili su se kod meduza.
Iz meduza su se razvii prvi svitkovci.
Prvi su se svitkovci kasnije razvili u prve kralježnjake.
Kralježnjaci su izašli iz mora,
i evo nas ovdje.
Međutim, neuron tj. živčana stanica još uvijek izgleda jednako
kod rakova, ptica ili vas.
Što to govori o umu rakova?
Možemo li išta o tome kazati?
Ispostavilo se da ako raku damo
mnogo sitnih električnih šokova
svaki puta kada pokuša izaći iz svog skrovišta,
kod njega će to razviti anksioznost.
Ako raku date isti lijek
koji se koristi za liječenje anksioznosti u čovjeka,
on će se opustiti, izaći i istraživati.
Kako iskazujemo koliko nam je stalo o anksioznosti rakova?
Uglavnom tako da ih kuhamo.
(Smijeh)
Hobotnice koriste oruđe, kao i većina čovjekolikih majmuna
i prepoznaju ljudska lica.
Kako slavimo tu visoku inteligenciju ovih beskralježnjaka?
Uglavnom ih kuhamo.
Ako kijerna tjera ribu u pukotinu u koralju,
ponekad će ići onamo gdje zna da murinka spava
i signalizirat će murinki da je slijedi
i murinka će razumjeti taj signal.
Murinka će možda ući u pukotinu i uhvatiti ribu,
ali riba se može naglo izmaći i u tom je slučaju može uloviti kijerna.
Ovo je drevna suradnja koju smo tek nedavno otkrili.
Kako slavimo to drevno partnerstvo?
Uglavnom tako da ih pržimo.
Javlja se obrazac ponašanja koji govori mnogo više o nama
nego o njima.
Morske vidre koriste oruđe
i odvajaju vrijeme od toga što rade
kako bi pokazale svojim mladuncima što treba raditi, a to se zove podučavanje.
Čimpanze ne podučavaju.
Kitovi ubojice podučavaju i dijele hranu.
Kada evolucija stvori nešto novo,
koristi dijelove koje već ima otprije,
prije nego što stvori nešto novo.
Naš mozak se razvijao
tijekom milijuna godina.
Ako usporedite ljudski mozak i mozak čimpanze,
možete vidjeti da imamo vrlo veliki mozak čimpanzi.
Dobro je da je naš mozak veći, s obzirom da smo također vrlo nesigurni.
(Smijeh)
Ovo je dupin,
ima veći mozak s više vijuga.
Možda si mislite "Vidimo mozgove,
ali što to govori o umovima?"
Pa, djelovanje uma možemo uočiti
u logičnosti ponašanja.
Ovi se slonovi ovdje
očigledno odmaraju.
Pronašli su malo hlada pod palmama
gdje im mladunčad može spavati,
dok oni drijemaju, ali su istovremeno na oprezu.
Ova slika nam je sasvim jasna
kao što je njima sasvim jasno to što rade
jer ispod istog sunca, na istim tim ravnicama,
slušajući zavijanje istih opasnosti,
oni su postali to što jesu, a mi smo postali to što mi jesmo.
Vrlo smo dugo susjedi.
Nitko ne bi rekao da ovi slonovi izgledaju opušteno.
Očigledno su vrlo zabrinuti zbog nečega.
Što ih to brine?
Pokazalo se da ako snimite glasove turista
i pustite snimku preko zvučnika skrivenog u grmlju,
slonovi će to ignorirati, jer ih turisti nikada ne uznemiravaju.
No, ako snimite glasove pastira
koji nose koplja i često ranjavaju slonove tijekom sukoba na pojilištima,
slonovi će se okupiti i pobjeći od skrivenog zvučnika.
Ne samo da slonovi znaju da su to ljudi,
nego razlikuju drukčije skupine ljudi,
i znaju da su neki uredu, a neki opasni.
Promatraju nas mnogo dulje nego mi njih.
Znaju nas bolje nego mi njih.
Imamo jednake nagone:
brinuti se za bebe, tražiti hranu, preživljavati.
Bilo da smo opremljeni za planinarenje po afričkim brdima,
ili da smo opremljeni za ronjenje pod morem, u suštini smo jednaki.
U srodstvu smo.
Slon ima jednaki kostur,
kit ubojica ima jednaki kostur,
kao i mi.
Možemo vidjeti kako pružaju pomoć kada je to potrebno.
Vidimo znatiželju u mladunaca.
Vidimo kako su obitelji povezane.
Prepoznajemo ljubav.
Udvaranje je udvaranje.
A potom se pitamo, "Jesu li oni svjesni?"
Kada primite opću anesteziju, postanete nesvjesni,
što znači da nemate nikakav osjećaj ni za što.
Svjesnost je samo sposobnost da osjećamo nešto.
Ako vidite, čujete, osjećate, ako išta uočavate,
tada ste svjesni, kao što su i oni.
Neki ljudi tvrde
da postoje određene stvari koje ljude čine ljudima,
a jedna od tih stvari je empatija.
Empatija je sposobnost uma da uskladi vaše raspoloženje s onima drugih ljudi.
To je vrlo korisno.
Ako se ljudi oko vas počnu ubrzano kretati
imat ćete potrebu da požurite.
Sada smo svi u žurbi.
Najstariji oblik empatije je zarazan strah.
Ako se ljudi oko vas odjednom uplaše i pobjegnu,
nije najbolja solucija da ostanete na tom mjestu,
"Ajme, pitam se zašto su svi pobjegli."
(Smijeh)
Empatija je stara, ali kao i sve u životu,
ovisi o raznim faktorima i ima više oblika.
Postoji osnovna empatija: ti si tužan, i to mene čini tužnim.
Vidim da si sretan i to mene čini sretnim.
Postoji nešto što ja zovem sućut,
to je malo drukčije:
"Žao mi je što ti je baka nedavno preminula."
"Ne osjećam jednaku tugu, ali je razumijem; znam kako se osjećaš
i to me brine."
Ako smo motivirani da djelujemo u skladu sa sućuti,
to nazivam suosjećanjem.
Ne samo da empatija nije to što nas čini ljudskim bićima,
ona nije nimalo savršena.
Okupljamo empatična stvorenja, ubijamo ih i jedemo.
Možda tvrdite da su to drukčije vrste.
To je samo predatorstvo, a ljudi su predatori.
No mi se niti prema svojoj vlastitoj vrsti ne ophodimo dobro.
Ljudi koji poznaju samo jednu komponentu ponašanja životinja
znaju da nikada ne bismo smjeli pridavati ljudske misli i osjećaje
drugim vrstama.
Ja smatram da je to glupo,
jer pridavanjem ljudskih misli i osjećaja drugim vrstama
najbolje možemo pogoditi što one rade i kako se osjećaju,
jer su njihovi mozgovi u načelu jednaki našem.
Imaju iste strukture.
Isti hormoni koji stvaraju raspoloženja i motivaciju kod nas
nalaze se i u njihovim mozgovima.
Nije znanstveno ako kažemo da su gladni kada love,
i da su umorni kada im jezici vise,
i onda reći kada se igraju sa svojim mladuncima
i ponašaju radosno i sretno,
nemamo pojma o tome mogu li oni uopće išta osjećati.
To nije znanstveno.
Jedan novinar mi je rekao,
"Možda, ali kako zaista znate da druge životinje mogu misliti i osjećati?"
Počeo sam brzinski prelijetati preko stotinu
znanstvenih poveznica koje sam uvrstio u svoju knjigu
i onda sam shvatio da se odgovor nalazio u toj istoj sobi.
Kada se moj pas digne s tepiha i priđe mi,
ne kauču nego meni,
i izvali se na leđa da otkrije trbuh,
prije toga je pomislila, "Želim da me počeše po trbuhu.
Znam da mogu doći do Carla,
on će razumjeti što ga tražim.
Znam da mu mogu vjerovati, jer smo obitelj.
On će to napraviti i sjajno ću se osjećati."
(Smijeh)
Ona je mislila i osjećala,
i istina zaista nije kompliciranija od toga.
Međutim, vidimo druge životinje i kažemo, "Oh vidi, kit ubojica,
vukovi, slonovi:
oni to ne doživljavaju na isti način."
Ovaj mužjak s visokom perajom je L41.
Ima 38 godina.
Ženka s njegove lijeve strane je L22.
Ona ima 44 godine.
Oni se znaju desetljećima.
Točno znaju tko su.
Znaju tko su im prijatelji.
Znaju tko su im protivnici.
Život im se odvija poput karijere.
Svo vrijeme znaju gdje se nalaze.
Ovo je slon Philo.
Bio je mladi mužjak.
Ovo je on nakon četiri dana.
Ljudi ne samo da osjećaju tugu, već je mogu i prouzročiti u velikim količinama.
Želimo izrezbariti njihove zube.
Zašto ne možemo pričekati da uginu?
Slonovi su nekoć obitavali od obala Sredozemnog mora
pa sve do Rta dobre nade.
Godine 1980. još su postojala velika uporišta gdje su slonovi obitavali
u središnjoj i istočnoj Africi.
Sada se njihov prostor sveo na sitna područja.
To je zemljopis životinje koja će izumrijeti,
biće blisko nama, najveličanstveniji stvor na zemlji.
Naravno, mnogo bolje brinemo za divlji svijet u SAD-u.
U nacionalnom parku Yellowstone, istrijebili smo apsolutno sve vukove.
Istrijebili smo svakog vuka južno od granice s Kanadom.
No u Yellowstoneu su to učinili čuvari parka 1920-ih,
a 60 godina poslije morali su ih vratiti,
budući da se broj jelena oteo kontroli.
Zatim su došli ljudi.
Nekoliko tisuća ljudi došlo je vidjeti te vukove,
koji su danas postali najpristupačniji za promatranje.
Otišao sam tamo i promatrao tu nevjerojatnu obitelj vukova.
Čopor je obitelj.
Ima nekoliko odraslih rasplodnih jedinki i mladunčad od nekoliko generacija.
Promatrao sam najslavniji i najstabilniji čopor u parku.
Zatim, kada su samo malo odlutali preko granice parka,
dvoje odraslih bilo je ubijeno,
uključujući i majku,
koju ponekad nazivamo alfa ženkom.
Među ostalim članovima obitelji odmah se razvilo suparništvo.
Jedne su sestre izbacile iz čopora druge sestre.
Ona s lijeva danima se pokušavala ponovo pridružiti svojoj obitelji.
Nisu je puštali jer su bili ljubomorni na nju.
Dobivala je previše pažnje od dvoje mužjaka,
i rano je postala spolno zrela.
To je za njih bilo previše.
Na kraju je odlutala izvan parka gdje su je upucali.
Alfa mužjaka odbacila je njegova vlastita obitelj.
Kako se približavala zima,
izgubio je svoj teritorij, podršku u lovu,
članove svoje obitelji i družicu.
Nanosimo im toliko boli.
Prava je zagonetka zašto oni nas ne ranjavaju više nego mi njih.
Ovaj kit upravo je pojeo dio sivog kita
sa svojim suradnicima koji su ubili tog kita.
Ovi ljudi na brodu nisu imali nikakvog razloga za strah.
Ovaj kit je T20.
Upravo je rastrgao tuljana na tri dijela s drugom dvojicom kitova.
Taj je tuljan težio otprilike koliko i ljudi na brodu.
Nisu imali razloga bojati se.
Oni jedu tuljane.
Zašto ne jedu nas?
Kako to da im možemo vjerovati kada su nam u blizini djece?
Kako to da su se kitovi ubojice vraćali istraživačima izgubljenima u gustoj magli
i vodili ih miljama dok se magla nije dignula
a njihovi domovi ih dočekali na obali?
To se dogodilo nekoliko puta.
Denise Herzing živi na Bahamima,
proučava pjegave dupine i oni je poznaju.
Oan ih jako dobro poznaje. Zna tko je svatko od njih.
Oni poznaju nju. Prepoznaju istraživački brod.
Kada se ona pojavi, nastupa veliko radosno okupljanje.
Međutim, jednom se pojavila, a oni se nisu htjeli približiti brodu
što je bilo jako neobično.
Nisu mogli shvatiti što se događa
dok netko nije izišao na palubu
i priopćio da je jedna osoba na brodu umrla
tijekom spavanja u svome ležaju.
Kako su dupini mogli znati da je jedno srce osoba na brodu
upravo prestalo kucati?
Zašto bi ih to brinulo?
I zašto bi ih to uplašilo?
Ove zagonetne stvari samo nagovještavaju sve ono što se događa
u umovima koji s nama dijele Zemlju
a o kojima mi gotovo nikad ne razmišljamo.
U akvariju u Južnoj Africi
nalazila se beba pliskavice zvana Dolly.
Još je sisala mlijeko i jednoga je dana čuvar uzeo pauzu za cigaretu.
Pušio je i promatrao njihov bazen kroz staklo.
Dolly mu je prišla i pogledala ga,
potom se vratila majci, dojila par minuta,
i onda se vratila staklu
i ispustila oblak mlijeka koji joj je obavio glavu poput dima.
Toj je bebi pliskavici nekako
sinula ideja da bi mlijeko moglo predstavljati dim.
Kada ljudska bića koriste jednu stvar da bi prikazali nešto drugo,
to onda zovemo umjetnost.
(Smijeh)
Stvari koje nas čine ljudima
nisu one za koje mislimo da nas čine ljudima.
Ovo nas čini ljudima:
od svih stvari koje posjeduju naši i njihovi umovi,
mi smo najekstremniji.
Mi smo najsuosjećajnija,
najnasilnija, najkreativnija,
i najdestruktivnija životinja koja je ikada živjela na ovome planetu,
mi smo sazdani od svih tih izmješanih karakeristika.
No ljubav nije to što nas čini ljudima.
Nije rezervirana samo za nas.
Ljudi nisu jedini koji brinu za svoje partnere.
Nismo jedini koji brinemo za svoju djecu.
Albatrosi često lete šest, katkad i deset tisuća milja
tijekom nekoliko tjedana kako bi donijeli jedan veliki obrok,
svojem ptiću koji ih čeka.
Gnijezde se na najudaljenijim otocima u oceanima,
i to izgleda ovako.
Prenošenje života s jedne generacije na sljedeću predstavlja vijenac postojanja.
Ako to stane, sve se urušava.
Ako je išta sveto, onda je to upravo ovo, a tu svetu vezu
ulazi naše plastično smeće.
U svim tim pticama sada se nalazi plastika.
Ovo je šestomjesečni albatros, samo što nije dobio perje --
uginuo je napunjen crvenim upaljačima.
Ovo nije veza kakvu bismo trebali imati
s ostatkom svijeta.
No mi, koji smo si nadjenuli ime po našem mozgu,
nikada ne razmišljamo o posljedicama.
Kada se radujemo novom ljudskom životu u svijetu,
uvodimo svoje bebe u društvo drugih živih bića.
Slikamo životinje po zidovima.
Ne slikamo mobitele.
Ne slikamo radna mjesta.
Slikamo životinje da pokažemo kako nismo sami.
Imamo društvo.
Svaka od tih životinja na svakoj slici Noine arke,
dostojna spasenja sada je u životnoj opasnosti,
a njihov opći potop smo mi.
Započeli smo pitanjem:
Vole li oni nas?
Postavit ćemo drugo pitanje.
Jesmo li mi sposobni upotrijebiti to što imamo
da nam bude dovoljno stalo da im jednostavno dopustimo da nastave dalje?
Hvala vam.
(Pljesak)