Oletteko ikinä miettineet, mitä eläimet ajattelevat ja tuntevat?
Aloitetaan kysymyksellä:
Rakastaako koirani minua vai haluaako se vain makupalan?
On helposti nähtävissä, että koiramme todella rakastavat meitä.
Se on todella helposti nähtävissä.
Mitä tuon pörröisen pään sisällä oikein tapahtuu?
Mitä siellä tapahtuu?
Jotain siellä on meneillään.
Mutta miksi aina mietimme, rakastavatko lemmikkimme meitä?
Miksi mietimme vain itseämme?
Miksi olemme niin itsekeskeisiä?
Keksin paremman kysymyksen esitettäväksi eläimille.
Kuka sinä olet?
Ihmismielellä on kykyjä,
jotka usein oletamme olevan mahdollisia vain ihmismielelle.
Mutta onko se niin?
Mitä muut olennot tekevät aivoillaan?
Mitä ne ajattelevat ja tuntevat?
Voiko sen saada selville?
Mielestäni voi.
Tapoja on useita.
Voimme tutkia evoluutiota, eläinten aivoja
ja mitä ne tekevät.
On muistettava, että ihmisaivot ovat perityt.
Ensimmäiset neuronit tulivat meduusalta.
Meduusoista tuli ensimmäiset selkäjänteiset
Selkäjänteisistä ensimmäiset selkärankaiset.
Selkärankaiset nousivat merestä,
ja tässä me olemme.
Siitä huolimatta neuroni, hermosolu näyttää juuri samalta
ravulla, linnulla ja sinulla.
Mitä se kertoo rapujen ymmärryksestä?
Saammeko siitä mitään selville?
Ilmeni, että mikäli ravulle annetaan
paljon pieniä sähköiskuja
jokaikinen kerta kun se yrittää poistua kolostaan,
rapu ahdistuu.
Jos ravulle annetaan samaa lääkettä,
jolla hoidetaan ihmisten ahdistuneisuutta,
rapu rentoutuu ja tulee ulos tutkimaan maailmaa.
Miten osoitamme, että välitämme ravun ahdistuneisuudesta?
Useimmiten keitämme ne.
(Naurua)
Mustekalat käyttävät työkaluja kuten useimmat apinat,
ja ne tunnistavat ihmiskasvoja.
Miten juhlistamme tämän selkärangattoman apinankaltaista älyä?
Useimmiten keitettynä.
Jos meriahven jahtaa kalan korallin halkeamaan,
se menee joskus paikkaan, jossa tietää mureenan nukkuvan
ja viestittää mureenalle "Seuraa minua",
ja mureena ymmärtää viestin.
Mureena menee korallin halkeamaan ja nappaa kalan,
mutta kala voi karata siltä, jolloin meriahven saa sen.
Tämä muinainen kumppanuus on vasta äskeittäin saatu selville.
Miten juhlistamme tätä muinaista kumppanuutta?
Useimmiten paistettuna.
Kaava on paljastumassa, ja se kertoo paljon enemmän meistä
kuin niistä.
Merisaukot käyttävät työkaluja.
Ne käyttävät paljon aikaa
näyttääkseen jälkipolvelleen miten tehdä asioita -- eli opettaakseen.
Simpanssit eivät opeta.
Miekkavalaat opettavat ja ne jakavat ruokansa.
Kun evoluutio rakentaa jotain uutta,
se käyttää jo olemassa olevia asioita
ennen kuin se valmistaa uuden ominaisuuden.
Olemme saaneet aivomme
suunnattoman pitkän ajan takaa.
Jos vertaamme ihmisen aivoja ja simpanssin aivoja,
meillä on oikeastaan vain isot simpanssin aivot.
Hyvä, että meidän omamme ovat isommat, koska olemme aika epävarmoja.
(Naurua)
Tässä on delfiinin aivot,
jotka ovat isommat ja joissa on enemmän poimuja.
Näemme kyllä aivot,
mutta mitä se kertoo ymmärryksestä?
Näemme mielen käyttämisen
loogisessa käyttäytymisessä.
Kuten nämä norsut tässä
ovat selvästi lepäämässä.
Ne ovat löytäneet varjon puiden juurelta,
jossa niiden poikaset voivat nukkua
samalla, kun aikuiset torkkuvat ja pysyvät valppaina.
Tuo kuva on täysin looginen
samoin kuin se mitä norsut tekevät,
koska saman auringon alla, samalla tasangolla
samojen vaarojen uhatessa
niistä ja meistä tuli mitä olemme.
Olemme olleet naapureita pitkän ajan.
Kukaan ei luule näiden norsujen olevan rentoutuneita.
Ne ovat selvästi huolestuneita jostain.
Mistä ne ovat huolestuneita?
Ilmeni, että jos turistien ääniä nauhoitetaan
ja sitä nauhoitetta soitetaan pensaiden piilosta,
norsut eivät reagoi siihen, koska ne tietävät turistien olevan harmittomia.
Mutta jos nauhoitetaan paimenia,
jotka kantavat keihäitä ja satuttavat usein norsuja kahakoissa vesipaikoilla,
norsut kerääntyvät ja juoksevat pois nauhoitteen luota.
Norsut eivät pelkästään tiedosta ihmisen läsnäoloa
ne tietävät myös, että on olemassa erilaisia ihmisiä,
joista osa on harmittomia ja osa vaarallisia.
Ne ovat tarkkailleet meitä paljon pidempään kuin me niitä.
Ne tuntevat meidät paremmin kuin me ne.
Meillä on samat välttämättömät tarpeet:
jälkikasvun hoitaminen, ruuan löytäminen, hengissä pysyminen.
Oli meidät sitten luotu kulkemaan Afrikan kukkukoilla
tai sukeltamaan meressä, olemme pohjimmiltaan samanlaisia.
Olemme nahan alla sukua.
Norsuilla on sama luuranko,
miekkavalailla on sama luuranko
kuin myös meillä.
Näemme avunantoa siellä missä apua tarvitaan.
Näemme nuorten uteliaisuutta.
Näemme vahvoja perhesiteitä.
Tunnistamme kiintymyksen.
Kosiskelu on kosiskelua.
Ja silti kysymme "Ovatko ne tietoisia?"
Kun joutuu nukutukseen, se tekee tiedottomaksi,
mikä tarkoittaa, ettei tunne mitään.
Tietoisuus on vain sitä, että tuntee jotakin.
Jos näkee, kuulee, tuntee, jos on tietoinen jostakin,
siinä tapauksessa on tietoinen, ja nekin ovat tietoisia.
Jotkut ihmiset sanovat
joidenkin asioiden tekevän ihmisestä ihmisen
ja yksi niistä on empatia.
Empatia on mielen kyky ymmärtää toisen mielialaa.
Se on hyvin hyödyllistä.
Jos lajitoverisi alkavat liikkua nopeasti
tunnet, että sinunkin on liikuttava nopeasti.
Me kaikki kiiruhdamme.
Vanhin empatian muoto on tarttuva vaaran tunne.
Jos kumppanisi yhtäkkiä hätkähtävät ja lentävät pois
ei kannata jäädä miettimään:
"Minkähän takia kaikki juuri lähtivät."
(Naurua)
Empatia on vanha kyky, mutta se, kuten kaikki muukin elämässä,
esiintyy laajalla kirjolla ja sitä on monia eri muotoja.
Perinteinen empatia on sitä, että jos tunnet surua, tulen surulliseksi.
Olet onnellinen, se tekee minut onnelliseksi.
Sitten on asia, jota kutsun sympatiaksi,
joka on kehittyneempää:
"Olen pahoillani isoäitisi kuolemasta.
En tunne samaa surua, mutta ymmärrän mitä sinä tunnet
ja se huolettaa minua."
Ja jos meillä on tarve sympatian eleeseen
kutsun sitä myötätunnoksi.
Se ei suinkaan ole se, mikä tekee meistä inhimillisiä,
ihmisempatia on kaukana täydellisyydestä.
Kokoamme yhteen empaattisia olioita, tapamme ne ja syömme niitä.
Voidaan ajatella sen olevan ok, koska ne ovat eri lajia.
Se on vain saalistusta ja ihmiset ovat saalistajia.
Mutta emme kohtele kaltaisiammekaan hyvin.
Asia jonka useimmat ihmiset luulevat tietävänsä eläimistä on,
että ihmisajatuksia tai -tunteita ei pidä liittää
muihin lajeihin.
Mielestäni se on tyhmästi ajateltu,
koska ihmisajatusten ja tunteiden liittäminen muihin lajeihin
on ensimmäinen arvaus siitä, mitä ne tekevät ja mitä ne tuntevat,
koska niiden aivot ovat pohjimmiltaan samat kuin meidän.
Niissä on sama rakenne.
Samat hormonit, jotka luovat meissä mielialoja ja motivaation,
ilmenevät myöskin noissa aivoissa.
Ei ole tieteellisesti sanottu, että ne ovat nälkäisiä saalistaessaan,
että ne ovat väsyneitä silloin kun niiden kieli roikkuu,
ja sitten sanoa, että kun ne leikkivät pentujensa kanssa
ja käyttäytyvät iloisesti,
meillä ei ole aavistustakaan, kokevatko ne mitään tunteita.
Se ei ole tieteellistä.
Kerran toimittaja sanoi minulle:
"Kuinka voit todella tietää, että toiset eläimet voivat ajatella ja tuntea?"
Aloin läpikäydä kaikkia satoja
tieteellisiä viittauksia kirjassani
kunnes ymmärsin, että vastaus oli samassa huoneessa kanssani.
Kun koirani nousee matolta ja tulee luokseni --
ei siis sohvalle, vaan luokseni --
ja se menee makuulle ja paljastaa mahansa,
sillä on täytynyt olla ajatus: "Pitäisin siitä, että mahaani rapsutettaisiin.
Voin mennä Carlin luo,
ja hän ymmärtää mitä pyydän.
Voin luottaa häneen, koska olemme perhettä.
Hän tekee työtä käskettyä ja se tuntuu hyvältä."
(Naurua)
Koirani on ajatellut ja tuntenut
ja se ei ole sen monimutkaisempaa.
Mutta näemme myös muita eläimiä ja sanomme "Katsokaa, miekkavalas,
susia, norsuja:
ne eivät koe siten."
Tuo pitkäeväinen uros on L41.
Se on 38-vuotias.
Naaras hänen oikealla puolellaan on L22.
Se on 44-vuotias.
Ne ovat tunteneet toisensa vuosikymmeniä.
Ne tietävät tarkalleen keitä ne ovat.
Ne tuntevat ystävänsä.
Ne tietävät kilpailijansa.
Niiden elämä seuraa elämänkaarta.
Ne tietävät missä ne ovat.
Tämän on norsu nimeltä Philo.
Se oli nuori uros.
Tässä se on neljä päivää myöhemmin.
Ihmiset eivät pelkästään tunne surua, me aiheutamme sitä myös paljon.
Me haluamme leikata niiden hampaat.
Miksi emme voi odottaa, kunnes ne ovat kuolleet?
Ennen norsut asuttivat alueita Välimeren rannoilta
aina Hyväntoivonniemelle asti.
1980-luvulla oli laajoja norsujen alueita
Keski- ja Itä-Afrikassa.
Nyt niiden alue on sirpaloitunut pieniin osiin.
Tässä on sukupuuttoon ajamamme eläimen levinneisyys,
matkakumppanin, upeimman luontokappaleen maanpäällä.
Pidämme tietysti parempaa huolta luonnosta täällä Amerikassa.
Yellowstonen luonnonpuistossa tapoimme kaikki sudet.
Tapoimme itse asiassa jokaisen suden Kanadan rajan eteläpuolelta.
Puiston metsänvartijat tekivät sen 1920-luvulla
ja 60 vuotta myöhemmin heidän täytyi tuoda sudet takaisin,
koska hirvikanta oli noussut liian suureksi.
Sitten ihmiset saapuivat.
Tuhansia ihmisiä saapui katsomaan susia,
joita oli helpointa päästä näkemään kaikista maailman susista.
Menin myös katsomaan tuota uskomatonta susiperhettä.
Lauma on perhe.
Siinä oli lisääntyviä aikuisia ja nuoria yksilöitä useasta sukupolvesta.
Näin kuuluisimman ja kukoistavimman Yellowstonen luonnonpuiston susilauman.
Ja sitten, kun ne vaelsivat puiston rajojen ulkopuolelle,
kaksi aikuista sutta tapettiin,
mukaan lukien emosusi,
jota kutsumme joskus johtavaksi naaraaksi.
Loppuperhe suoritti välittömästi perinnönjaon ja kilpailivat keskenään.
Siskokset potkivat toiset siskot ulos.
Tuo vasemmalla oleva yritti päivien ajan päästä takaisin perheeseen.
Muut eivät päästäneet sitä koska olivat kateellisia.
Se sai liian paljon huomiota kahdelta uudelta urokselta,
ja se oli varhaiskypsä.
Se oli muille liikaa.
Se päätyi kiertelemään puiston ulkopuolelle ja tuli lopulta ammutuksi.
Johtava uros päätyi lopulta oman perheensä poisajamaksi.
Talven saapuessa
se oli menettänyt reviirinsä, saalistustuen,
perheensä sekä kumppaninsa.
Me aiheutamme niille niin paljon surua.
Ihmeellisintä on, miksi ne eivät satuta meitä yhtä paljon?
Tämä valas on juuri lopettanut harmaavalaan syömisen
lajitoveriensa kanssa, jotka olivat tappaneet sen.
Veneessä olevilla ihmisillä ei ole mitään pelkoa.
Tämä valas on T20.
Se oli juuri repinyt hylkeen kolmeen palaan lajitoveriensa kanssa.
Hylje painoi lähes saman verran kuin veneilijät.
Heillä ei ollut mitään hätää.
Ne syövät hylkeitä.
Miksi ne eivät syö meitä?
Miksi voimme luottaa niihin taaperoidemme ollessa lähellä?
Miksi miekkavalaat ovat palanneet sumussa eksyneiden tutkijoiden luokse
ja johdattaneet niitä sumun läpi
kunnes tutkijoiden talo oli suoraan heidän edessään?
Ja se on tapahtunut useammin kuin tuon kerran.
Bahamalla on nainen nimeltä Denise Herzing,
joka tutkii täplädelfiinejä, ja delfiinit tuntevat hänet.
Hän tuntee ne todella hyvin ja tietää keitä ne ovat.
Ne tuntevat hänet ja tunnistavat hänen veneensä.
Kun hän saapuu, se on iloinen jälleennäkeminen.
Paitsi kerran delfiinit eivät halunneet tulla veneen lähelle,
ja se oli todella outoa.
He miettivät mistä se johtui
kunnes joku nousi kannelle
ja kertoi, että eräs miehistön jäsen oli menehtynyt
makuusijalleen nukkuessaan.
Kuinka delffiinit olivat tienneet, että yksi ihmissydän
oli juuri pysähnyt?
Miksi se vaikutti niihin?
Ja miksi se pelotti niitä?
Nämä mysteeriset tapahtumat ovat vain pieniä hitusia siitä,
mitä kanssamme maan päällä kulkevien lajien mielissä tapahtuu,
ja me harvoin ajattelemme näitä asioita.
Eteläafrikkalaisessa akvaariossa
oli pieni pullonokkadelfiini nimeltä Dolly.
Se oli imemässä maitoa ja kerran sen hoitaja piti tupakkatauon.
Hoitaja poltti savuketta ja katsoi ikkunasta altaalle.
Dolly tuli lähelle ja katsoi hoitajaa,
meni takaisin äitinsä luo, joi muutaman minuutin,
tuli takaisin ikkunan ääreen
ja päästi suustaan maitopilven joka nousi ylös kuin tupakansavu.
Jotenkin tuo pieni pullonokkadelfiini
sai idean käyttää maitoa kuvastamaan savua.
Kun ihmiset käyttävät jotain asiaa kuvastamaan toista,
sitä kutsutaan taiteeksi.
(Naurua)
Asiat jotka tekevät meistä ihmisiä
eivät ole niitä, joiden luulemme tekevän meistä ihmisiä.
Mikä tekee meistä ihmisiä on se,
että kaikissa asioissa, jotka meillä ja niillä on mielessä,
me olemme äärimmäisiä.
Me olemme myötätuntoisimpia,
väkivaltaisimpia, luovimpia
ja tuhoisimpia eläimiä mitä tällä planeetalla on ikinä ollut.
Me olemme kaikkia niitä yhdessä sekasotkussa.
Mutta rakkaus ei ole se, mikä tekee meistä ihmisiä.
Se ei ole erikoisuutemme.
Emme ole ainoita, jotka välittävät kumppaneistaan.
Emme ole ainoita, jotka välittävät lapsistaan.
Albatrossit lentävät useita kymmeniä tuhansia kilometrejä
useiden viikkojen ajan vain toimittaakseen yhden aterian, yhden ison aterian
jälkikasvulleen, joka odottaa heitä.
Ne pesivät syrjäisimmillä saarilla maailman merillä,
ja tältä siellä näyttää.
Oman sukupolven jatkaminen eteenpäin muodostaa olemassaolon ketjun.
Jos se katkeaa, kaikki katoaa.
Se jos jokin on pyhää, ja siihen pyhään suhteeseen
tunkeutuu muovijätteemme.
Kaikkien noiden lintujen sisällä on muovia.
Tässä on kuusi kuukautta vanha albatrossi valmiina lentämään --
kuolleena, täynnä tupakansytyttimiä.
Tämä ei ole se suhde mikä meillä kuuluisi olla
muun maailman kanssa.
Mutta me, jotka olemme nimittäneet itsemme aivojemme perusteella,
emme koskaan ajattele seurauksia.
Kun toivotamme vastasyntyneen tervetulleeksi maailmaan
toivotamme vauvamme tervetulleeksi muiden olentojen keskuuteen.
Piirrämme eläinten kuvia seinille.
Emme piirrä kännyköitä.
Emme piirrä työpisteitä.
Piirrämme eläimiä näyttääksemme heille, että emme ole yksin.
Meillä on seuraa.
Ja jokainen noista eläimistä, jokainen Nooan Arkissa ollut eläin
oli pelastuksen arvoinen, mutta nyt ne ovat suuremmassa vaarassa
ja tällä kertaa me olemme se tulva.
Aloitimme tällä kysymysellä:
"Rakastavatko ne meitä?"
Aion kysyä toisen kysymyksen.
Kykenemmekö käyttämään sitä mitä meillä on
välittääksemme tarpeeksi, jotta ne voivat jatkaa?
Kiitos.
(Taputuksia)