Zajímalo vás někdy, co si myslí a cítí zvířata?
Začněme otázkou:
Má mě můj pejsek opravdu rád, nebo mu jde jenom o pamlsek?
Každý hned pozná, že ho jeho pes má opravdu rád.
Každý to vidí, že?
Co běží tou chundelatou hlavou.
Co tam tedy běží?
Něco ano.
Ale proč nás zajímá, co zvířata cítí k nám?
Proč vždycky "my"?
Proč jsme takoví narcisti?
Já mám pro zvířata jinou otázku.
"Kdo jste?"
Lidská mysl má schopnosti,
které podle nás nemá žádná jiná mysl.
Ale je to pravda?
Jak používají mozek ostatní tvorové?
Na co myslí a co cítí?
Dá se to nějak zjistit?
Podle mě ano.
Několika způsoby.
Můžeme vyjít z evoluce, zkoumat jejich mozky
a sledovat jejich chování.
V prvé řadě si musíme uvědomit, že jsme náš mozek zdědili.
První neurony pocházejí od medúz.
Z medúz se vyvinuli strunatci.
Ze strunatců obratlovci.
Obratlovci osídlili souš
- až jsme přišli my.
Ale neurony vypadají pořád stejně.
U medúz, u ptáků i u nás.
Co nám to prozrazuje například o mysli raka?
Ukázalo se, že když raka vystavíte
spoustě drobných elektrošoků
vždycky když vylézá z úkrytu,
začne se chovat úzkostně.
Pokud mu podáte lék,
kterým se u lidí léčí úzkostné stavy,
uklidní se a vyleze ven na průzkum.
A co lidé na to, že raci mají úzkost?
Obvykle si je uvaříme. (Smích.)
Chobotnice používají nástroje, podobně jako někteří primáti,
a poznají lidi podle tváří.
Jak tyto obratlovce odměňujeme za jejich vysokou inteligenci?
Zpravidla horkou vodou.
Když se malá rybka schová před dravým kanicem ve štěrbině útesu,
pluje kanic někdy k úkrytu murény
a dává ji signál, aby šla za ním.
A muréna mu rozumí. Vpluje za rybkou do štěrbiny
a buď rybku uloví, nebo ji vyplaší a chytí ji kanic.
Jde o dávné spojenectví, ale víme o něm teprve krátce.
Jakou úctu k tomu dávnému spojenectví chováme?
Obvykle smaženou.
Naše stereotypní počínání ovšem prozrazuje
víc o nás než o nich.
Mořské vydry používají nástroje
a učí s nimi zacházet
také svá mláďata. Tomu se říká výuka.
Šimpanzi to nedělají.
Kosatky ano. A také se dělí o potravu.
Evoluce pracuje
radši s prvky, které už má příroda na skladě,
než s novými díly.
Máme mozky, které prošly
neskutečně dlouhou poutí časem.
Když porovnáte náš mozek s mozkem šimpanze,
liší se jen tím, že náš je znatelně větší.
Což je dobře, protože i tak máme dost mindráků.
(Smích.)
Ale delfíni například
mají mozek větší a s více závity.
Takže co když z toho, jak mozek vypadá,
nelze o mysli nic vyčíst?
I tak můžeme posoudit fungování mysli
podle logiky jednání.
Jak vidíte, tihle slonové
právě odpočívají.
Našli kousek stínu pod palmami,
kde nechávají odpočinout mláďata.
Podřimují, ale stále hlídají.
Tohle počínání nám dává smysl,
stejně jako jim samotným.
Žijeme pod stejným sluncem, známe tytéž rostliny,
i nás zneklidňují zvuky nebezpečí.
Máme se slony mnoho společného.
Už věky jsme my a sloni sousedé.
Nikdo si nebude myslet, že tihle slonové jsou klidní.
Je zřejmé, že je něco zneklidnilo.
Co to bylo?
Když nahrajete hlasy turistů
a přehrajete je z reproduktorů ukrytých v křoví,
sloni si jich nebudou všímat. Turisté jim nevadí.
Ale pokud nahrajete hlasy pastevců,
kteří mají oštěpy a často jimi slony násilně odhánějí od vodních zdrojů,
vypukne mezi slony tlačenice a budou se hnát pryč.
Nejenom že poznají člověka.
Vědí, že jsou různí lidé
a že někteří znamenají hrozbu.
Sledují nás déle než my je.
Znají nás lépe než my je.
Jde nám o totéž, o co jim:
postarat se o děti, najít potravu, usilovat o přežití.
Ať už jsme uzpůsobení ke zdolávání kopců v Africe,
nebo k potápění pod mořem, v jádru se tak moc nelišíme.
Pod vnější slupkou jsme bratři.
Sloni či třeba kosatky
mají stejnou strukturu kostry
jako my.
Vidíme, že si navzájem pomáhají.
Vidíme zvídavost mláďat.
Vidíme u nich sílu rodinných pout.
Rozpoznáváme u nich city.
Námluvy vypadají jako námluvy.
A pak se ptáme: "Mají vědomí?"
Když podstoupíte celkovou anestezii, jste v bezvědomí.
Necítíte vůbec nic.
Vědomí je, když cítíte "něco".
Když něco vidíte, slyšíte, cítíte, když jste si něčeho vědomi,
tak máte vědomí. A oni ho mají.
Někdo tvrdí,
že člověka dělá člověkem
mimo jiné schopnost empatie.
Empatie je schopnost přizpůsobit svou náladu těm, kdo jsou okolo.
To je velmi užitečné.
Když se ti okolo rozeběhnou,
máme nutkání se přidat
a všichni běžíme.
Nejstarší formou empatie je nakažlivý strach.
Když se všichni kolem vyplaší a uletí,
nevyplatí se přemítat:
"Jejda, před čím asi prchají?"
(Smích.)
Empatie je stará, ale jak už to v životě chodí,
nabývá škály rozmanitých podob.
Máme základní empatii. Jsem smutný, protože ty jsi smutný.
Jsem veselý, protože vidím, že ty jsi veselý.
Potom je tady vzdálenější empatie,
které říkám "účast".
"Mrzí mě, že ti umřela babička.
Necítím takový žal jako ty, ale chápu, co prožíváš,
a trápí mě to."
Někdy nás účast přiměje jednat,
dělat něco "ze soucitu".
Naše empatie není to, co nás činí lidmi,
protože není zdaleka dokonalá.
Chytáme tvory schopné empatie, zabíjíme je a jíme.
Můžete namítnout, že jsou to jiné druhy a my je jíme, protože jsme predátoři.
Ale my se nechováme moc dobře ani k našemu vlastnímu druhu.
I ti, kdo o chování zvířat nic nevědí,
znají pravidlo, že lidské myšlenky a city nelze připisovat
jiným živočichům.
Ale to je hloupost.
Právě takhle si lze naopak udělat
aspoň přibližný obrázek, co zvířata dělají a cítí.
Naše mozky jsou v zásadě podobné.
Mají tutéž strukturu.
Hormony, které nás motivují a vytvářejí naše nálady,
nalezneme i v jejich mozcích.
Není vědecké říct, že když zvířata loví, tak mají hlad,
že když vyplazují jazyk, tak jsou unavení.
A když si zvířata hrají s mláďaty a vypadají šťastně,
nemáme prý ponětí, jestli opravdu něco zažívají.
To není vědecké.
Jenže jeden novinář se mě zeptal:
"Jak jinak ale poznat, že zvířata mohou myslet a cítit?"
Začal jsem procházet stovky vědeckých odkazů,
které jsem použil ve své knize,
a pochopil, že odpověď leží přímo přede mnou.
Když za mnou přijde moje fena,
ne na gauč, ale ke mně,
otočí se na záda a nastaví bříško,
tak si myslí: "Chtěla bych podrbat bříško.
Vím, že můžu jít za Carlem,
ten pochopí, co chci,
můžu mu věřit, protože jsme rodina.
Hezky mě podrbe a bude mi dobře."
(Smích.)
Moje fena právě myslela a cítila.
Nic na tom nic složitého.
Můžete ovšem namítnout, že například u kosatek,
u vlků či u slonů
to tak nefunguje.
Ten samec s největší ploutví je L41.
Je mu 38.
Nalevo od něj je samice L22.
Je jí 44.
Znají se několik desítek let.
Vědí o sobě vše.
Poznají své přátele.
Poznají své soupeře.
Jejich život má různé etapy.
A oni vždy vědí, ve které etapě jsou.
Tohle je slon Philo.
Byl to mladý samec.
Tady je o čtyři dny později.
Lidé dokáží žal nejenom cítit, ale často ho i způsobují.
Chceme výrobky ze sloních zubů.
Proč nemůžeme počkat, až sami umřou?
Sloni dříve obývali prostor od středomořských břehů
až po Mys dobré naděje.
V roce 1980 měli rozsáhlé útočiště na pastvinách
střední a východní Afriky.
Teď se jejich pastviny rozdrolily na malé kousky území.
Takhle vypadá zeměpisné rozšíření zvířete, jemuž kvůli nám hrozí vyhubení.
Jednoho z nejúžasnějších suchozemských tvorů.
V USA se o divokou přírodu samozřejmě staráme lépe.
V parku Yellowstone jsme vybili všechny vlky.
Vlastně jsme vybili všechny vlky na jih od Kanady.
V Yellowstonu k tomu došlo v roce 1920,
ale o 60 let později byli vlci vráceni,
protože se přemnožovali losi.
A pak se na vlky začaly chodit dívat tisíce lidí.
Nikde jinde ve světě nelze vlky pozorovat tak snadno.
Já tam pozoroval jednu skvělou vlčí rodinu.
Smečka je rodina.
Tvoří ji dospělí, kteří se páří, a několik generací potomků.
Pozoroval jsem nejznámější a nejstabilnější smečku v Yellowstonu.
Jenže když smečka jednou překročila hranici,
dva dospělí jedinci byli zabiti.
Byla mezi nimi matka,
kterou někdy označujeme jako alfa samice.
Mezi ostatními členy rodiny ihned propukla sourozenecká řevnivost.
Sestry odháněly jiné sestry.
Ta nalevo se celé dny zkoušela do rodiny vrátit.
Žárlivé sestry ji nenechaly.
Přitahovala pozornost dvou nových samců
a byla předčasně vyspělá.
To sestry nesnesly.
Nakonec ji někdo zastřelil za hranicemi parku.
Alfa samce rodina vypudila.
Těsně před zimou
přišel o své teritorium, o pomoc při lovu,
o členy své rodiny i o svou družku.
Způsobujeme zvířatům tolik bolesti,
že je až záhadou, proč k nám nejsou agresivnější?
Tahle kosatka právě sežrala kus plejtvákovce,
jehož ulovila s dalšími kosatkami.
Ti lidé ve člunu se nemají čeho bát.
Tohle je kosatka T20.
Společně se dvěma dalšími kosatkami zrovna roztrhala tuleně
o hmotnosti těch lidí ve člunu.
Lidé se nemají čeho bát.
Kosatky žerou tuleně.
Jak to, že nežerou nás?
Jak to, že jsou před nimi naše malé děti v bezpečí?
Jak to, že když se výzkumníci ztratí v mlze, kosatky se vrátí
a navigují je ven z mlhy
na dohled jejich základny na pobřeží?
To se stalo několikrát.
Na Bahamách studuje delfíny kapverdské Denise Herzigová. Delfíni ji znají.
Ona je také dobře zná.
Delfíni ji znají a poznají její člun.
Vždycky se s ní vítají.
Ale jednou nechtěli ke člunu připlout,
což bylo divné.
Nikdo to nechápal,
ale pak se ukázalo,
že jeden ze členů posádky
ve spánku zemřel.
Jak delfíni poznali, že jedno lidské srdce
právě přestalo bít?
Proč to pro ně bylo důležité? A proč je to vyděsilo?
Podobné záhady naznačují, že v mysli zvířat
se toho může dít víc,
než by nás vůbec napadlo.
V jihoafrickém akváriu
bylo mládě delfína skákavého jménem Dolly.
Dolly ještě sála mateřské mléko. Jednou si u akvária
jeden údržbář zapálil a kouřil před sklem.
Dolly ho sledovala,
pak se vrátila k matce, chvíli sála mléko,
vrátila se ke sklu
a vypustila oblak mléka, který jí zahalil hlavu jako kouř.
To delfíní mládě zkrátka napadlo,
že použije mléko, aby ztvárnilo kouř.
Když lidé něco ztvárňují,
říkáme tomu umění.
(Smích.)
Nejsme lidmi proto,
že bychom měli rysy, které jsou ryze lidské.
Jsme lidmi proto,
že to, co je typické pro mysl zvířat, se u nás rozvinulo nejvíc.
Jsme ti nejsoucitnější,
nejagresivnější, nejtvořivější
a nejdestruktivnější zvířata na této planetě.
A to všechno se v nás míchá dohromady.
Ale nejsme lidmi kvůli tomu, že milujeme.
Nejsme jediní, kdo miluje.
Nejsme jediní, kdo se stará o své partnery.
Nejsme jediní, kdo se stará o své děti.
Albatrosové během několika týdnů nalétají 10 až 15 tisíc kilometrů,
aby mláďatům, jež na ně čekají, přinesli
jedno velké jídlo.
Hnízdí na těch nejodlehlejších oceánských ostrovech.
A takhle to tam vypadá.
Předávat život z generace na generaci, to je koloběh bytí.
Když to skončí, už nic nebude.
A do tohoto posvátného vztahu vstupuje
odpad z našich plastů.
Všichni tihle ptáci teď mají v sobě plasty.
Tohle je šestiměsíční albatros, ještě s prachovým peřím.
Zemřel, protože měl vnitřnosti plné zapalovačů.
Takhle by náš vztah se zbytkem světa
vypadat neměl.
Ale i když jsme se pojmenovali podle naší schopnosti myslet,
nikdy neuvažujeme o následcích.
Naše děti uvádíme do prostředí,
ve kterém jim dělají společnost další tvorové.
Na stěny jim kreslíme zvířátka.
Nekreslíme mobilní telefony.
Nekreslíme kancelářské přepážky.
Kreslíme zvířátka, aby děti viděly, že nejsme sami.
Máme společnost.
Jenže všem zvířátkům, která kreslíme na Noemově arše,
dnes hrozí smrtelné nebezpečí.
A ta potopa jsme my.
Na začátku jsme se ptali:
"Mají nás rádi?"
Teď si položme další otázku:
Jsme schopní použít naše schopnosti tak,
abychom zvířatům umožnili dál tu s námi existovat?
Děkuji mnohokrát
(Potlesk.)