Замисляли сте се някога какво мислят и чувстват животните?
Нека започнем с един въпрос:
Кучето ми наистина ли ме обича или тя просто иска лакомство?
Е, лесно е да се види, че кучето ни наистина ни обича,
лесно се вижда, нали,
какво се случва в тази малка, рунтава глава.
Какво се случва?
Нещо се случва.
Но защо въпросът винаги е дали те ни обичат?
Защо винаги става въпрос за нас?
Защо сме такива нарцисисти?
Аз открих друг въпрос, който да задам на животните.
Кой си ти?
Има възможности на човешкия мозък,
които считаме за възможности единствено на човешкия мозък.
Но вярно ли е това?
Какво правят други същества с мозъците си?
Какво мислят и чувстват?
Има ли начин да знаем?
Мисля, че има начин.
Мисля, че има няколко начина.
Можем да разглeдаме еволюцията, можем да разгледаме мозъците им
и можем да наблюдаваме какво правят.
Първото, което трябда да запомним е: нашият мозъкът е наследен.
Първите неврони идват от медузите.
Медузите дават начало на първите хордови животни.
Първите хордови животни дават начало на първите гръбначни животни.
Гръбначните излизат от морето,
и ето ни и нас.
Но все още е истина, че невронът, нервната клетка, изглежда по същия начин
в поточния рак, птицата или във вас.
Какво говори това за мозъка на поточния рак?
Можем ли да кажем нещо за това?
Оказва се, че ако предизвикате при поточния рак
много на брой малки електрически удари всеки път,
когато се опита да излезе от дупката си
ще развие тревожно разстройство.
Ако дадете на поточния рак същото лекарство,
изпозвано за лечение на тревожно разтройство при хората,
той се успокоява, излиза навън и разучава.
Как показваме колко ни е грижа за тревожността на рака?
Предимно като ги сваряваме.
(Смях)
Октоподите използват инструменти, също както повечето маймуни,
и разпознават човешки лица.
Как отбелязваме маймуноподобната интелигентност на това безгръбначно?
Предимно в сварена порция.
Ако костур подгони риба до пукнатина в корала,
той понякога отива там, където знае, че спи морска змийорка
и сигнализира до змийорката "Последвай ме",
и змийорката ще разбере този сигнал.
Тя може да отиде до пукнатината и да хване рибата,
но рибата може и да се втурне и костурът да я хване.
Това е древно партньорство, за което ние едва наскоро научихме.
Как отбелязваме това древно партньорство?
Предимно с пържена порция.
Възниква модел, който говори много повече за нас,
отколкото за тях.
Морските видри изполват сечива
и отделят вереме настрана от това, което вършат,
за да покажат на малките си какво да правят, което се нарича обучение.
Шимпанзетата не обучават.
Косатките обучават и косатките си делят храна.
Когато еволюцията създава нещо ново,
използва резервните части, с които вече разполага,
преди да изработи нов обрат.
И нашият мозък е достигнал до нас
през огромната бездна на времето.
Ако сравните човешкия мозък с мозъка на шимпанзето,
това, което виждате, е че всъщност имаме много голям мозък на шимпанзе.
Добре е, че нашият е по-голям, защото ние сме също доста несигурни.
(Смях)
Но, ето един делфин,
по-голям мозък и с повече гънки.
Е, може би си мислите, добре, виждаме мозъци,
но какво общо има това с разума?
Ние можем да видим как умът работи
чрез логиката на поведението.
Е, тези слонове, можете да видите,
очевидно, си почиват.
Намерили са кътче сянка под палмите,
под които да оставят малките си да поспят
докато те самите дремят, но остават бдителни.
Разбираме отлично тази снимка
по същия начин, по който те отлично разбират какво правят,
защото под дъгата на същото слънце на същите равнини,
слушайки воя на същите опасности,
те са станали такива, каквито са и ние сме станали такива, каквито сме.
Били сме съседи много дълго време.
Никой не би сбъркал тези слонове за спокойни.
Те очевидно са силно притеснени от нещо.
От какво се притесняват?
Оказва се, че ако запишете гласовете на туристи
и пуснете записа през говорител скрит в храстите,
слоновете ще го игнорират, защото туристите никога не безпокоят слоновете
Но ако запишете гласовете на пастири,
които носят копия и често раняват слонове, при сблъсаци около гьолове,
слоновете ще се съберат на куп и ще избягат от скрития говорител.
Не само, че слоновете знаят, че хората съществуват,
но също разбират, че има различни видове хора,
и че някои са добри, а други са опасни.
Те са ни наблюдавали много по-дълго, отколкото ние сме наблюдавали тях.
Познават ни по-добре, отколкото ние тях.
Имаме същите необходимости:
да се погрижим за малките, да намирим храна, да се опитаме да оцелеем.
Независимо дали сме създадени да бродим из хълмовете на Африка
или да се гмуркаме под вода, в основата си ние сме еднакви.
Сродни сме под кожата си.
Слонът има същия скелет,
косатката има същия скелет
както и ние.
Виждаме, че има помощ там, където е нужна.
Виждаме любопитство при малките.
Виждаме връзките в семейните взаимотношения.
Разпознаваме обичта.
Ухажването е ухажване.
А после питаме "Имат ли съзнание?"
Когато сте под пълна упойка, това ви кара да загубите съзнание
което означава, че нямате усещане за нищо.
Съзнанието е просто това, което ни кара да усещаме нещо.
Ако виждате, чувате, чувствате, ако осъзнавате нещо,
значи имате съзнание, и те имат съзнание.
Някои хора твърдят,
че има определени неща, които првят хората хора,
и едно от тях е емпатията.
Емпатията е способността на ума да съпреживява с настроението на спътниците.
Тя в много полезно нещо.
Ако спътниците ти започнат да се движат бързо,
трябва да усетиш, че и ти трябва да побързаш.
Сега всички бързаме.
Най-старата форма на емпатия е заразният страх.
Ако спътниците ти изведнъж се стреснат и излетят,
не би било добре за теб да си кажеш,
"Господи, чудя се защо всички току що изчезнаха."
(Смях)
Емпатията е стара, но и тя като всяко друго нещо в живота,
се измерва с подвижна ска̀ла и има своите разработки.
Ето най-елементарна емпатия: тъжно ти е, на мен ми става тъжно.
Виждам те щастлив, това ме прави щастлив.
Но има и нещо друго, което аз наричам съчувствие,
малко по-отдалечено:
"Съжалявам, че баба ти е починала.
Не чувствам същата скръб, но я разбирам; знам как се чувстваш
и се притеснявам."
И ако сме подбудени да действаме от съчувствието си,
това аз наричам състрадание.
Далече от това да ни прави хора,
човешката емпатия съвсем не е перфектна.
Обграждаме емпатични същества, убиваме ги и ги ядем.
Сега може би си казвате: Е, да, но това са различни същества.
Това е просто хищничество и хората са хищници.
Но ние и към собствения си вид не се отнасяме добре.
Тези, които явно знаят само едно нещо за поведението на животните
знят, че никога не трябва да приписваме човешки мисли и емоции
на други видове.
Е, аз мисля, че това е наивно,
защото приписването на човешки мисли и емоции към другите видове
е най-доброто първо предположение за това какво правят и как се чувстват те,
защото мозъците им на практика са същите като нашите.
Имат същата структура.
Същите хормони, които създават настроения и мотивация у нас,
са и в техните мозъци също.
Не е научно да казваме, че те са гладни, когато ловуват
и уморени, ако езиците им са изплезени,
и после да твърдим, че когато си играят с малките си
и се държат радостно и щастливо,
нямаме никаква представа, дали усещат нещо.
Това не е научно обоснование.
И така, един репортер ми каза,
"Може би, но как разбираш със сигурност, че животните могат да мислят и чувстват?"
Започнах да се ровя из стотиците
научни справки от книгата ми
и осъзнах, че отговорът е в стаята с мен.
Когато кучето ми стане от постелката и дойде при мен -
не до дивана, а до мен -
и се обърне по гръб си покаже коремчето,
тя е помислила, "Искам да бъде почесана по коремчето.
Знам, че мога да отида при Карл,
той ще разбере, какво искам.
Знам, че мога да му се доверя, защото сме семейство.
Той ще свърши работата и ще се почувствам добре."
(Смях)
Тя е помислила и почувствала
и наистина не е по-сложно от това.
Но за другитете животни казваме, "Виж, косатки,
вълци, слонове:
те не мислят по този начин."
Този, с високата перка, е мъжкият Л41.
Той е на 38 години.
Женската от ляво на него е Л22.
Тя е на 44.
Те се познават от десетилетия.
Знаят точно кои са.
Знаят кои са приятелите им.
Знаят кои са съперниците им.
Животът им следва дъгата на една кариера.
Те знаят къде се намират през цялото време
Този слон се казва Файло.
Той беше млад мъжки.
Това е той четири дни по-късно.
Хората не само могат да изпитват скръб, ние създаваме ужасно много от нея.
Искаме да издялваме зъбите им.
Защо не можем да ги изчакаме да умрат?
Някога слоновете са се простирали от бреговете на Средиземно Море
чак до Нос Добра Надежда.
През 1980 г. имаше обширни райони, силно заселени от слонове
в Централна и Източна Африка.
А сега, техният ареал е разпокъсан на малки парчета.
Това е географията на животно, което ние водим към изчезване,
сродно същество, най-великолепното създание на земята.
Разбира се, ние се грижим много по-добре за нашите диви животни в САЩ.
В Национален Парк Йелоустоун избихме вълците до един.
Убихме всеки вълк на юг от Канадската граница, всъщност.
Но в парка, рейнджърите свършиха това през 1920-те,
и след това 60 години по-късно трябваше да ги върнат,
защото броят на елените бе излязал извън контрол.
И тогава дойдоха хората.
Пристигаха с хиляди за да видят вълците,
най-достъпните вълци на света.
И аз отидох там и гледах това невероятното семейство вълци.
Глутницата е семейство.
Има няколко възрастни които се размножават и младите на няколко поколения
И аз гледах най-известната, най-стабилната глутница в Национален Парк Йелоустоун.
И тогава, когато те скитаха и се озоваха точно зад границата,
два от възрастните бяха убити,
включително майката,
която ние понякога наричаме алфа женска.
Останалата чат от семейството веднага се разпадна в съперничество между братята.
Сестри изпъдиха другите сестри.
Тази от ляво се опитваше с дни да се върне в семейството.
Те не и позволиха, защото и завиждаха.
Тя получаваше твърде много внимание от два нови мъжки,
и тя бе ранозрееща.
Това бе твърде много за другите.
Те се озова скитаща извън парка и бе застреляна.
Алфа - мъжкият се оказа отлъчен от собственото си семейството.
Когато зимата наближи,
той загуби територията си, ловната подкрепа,
членовете на семейстовото си и своята женска.
Ние им причиняваме толкова много болка.
Тайната е, защо те не ни нараняват повече?
Този кит току що е приключил с яденето на част от сив кит
със своите спътници, които са убили кита.
Тези хора в лодката нямаха нищо от което да се страхуват.
Този кит е Т20.
Той току що е приключил с разкъсването на един тюлен на три части с двама другари.
Тюленът е тежал горе долу колкото хората в лодката.
Нямат от какво да се страхуват.
Те ядат тюлени.
Защо не ни ядат нас?
Защо не можем да им се доверим около нашите малки деца?
Защо ли косатките са се връщали при изследователи, изгубени в гъста мъгла
и са ги водили мили наред докато мъглата не се разсее
и домът на изследователите се оказал точно там на брега?
И това се е случвало повече от веднъж.
На Бахамите, има една жена на име Денис Херцинг,
която изследва петнистите делфини и те я познават.
Тя ги познава много добре. Тя знае кои са те.
Те я познават. Те разпознават научната лодка.
Когато тя се появи е голямо, щастливо събиране.
Освен веднъж, когато тя се появи, а те не искаха да се доближат,
което беше много странно.
И те не можеха да разберат какво се случва,
докато някои не излезе на
палубата и не съобщи, че човек на кораба е починал
по време на дрямка в леглото си.
Как са могли делифините да знаят, че едно от човешките сърца
е престанало да бие?
Защо би ги било грижа?
И защо би ги изплашило?
Тези мистериозни неща само загатват за всичките неща, които се случват
в умовете, които са с нас на Земята,
за които ние почти никога не мислим изобщо.
В един аквариум в Южна Африка
имаше малко бебе ботилконос делфин на име Доли.
Тя се кърмеше и един ден служител си взе почивка за цигара
и гледаше през стъклото в аквариума им, пушейки.
Доли отиде при него и го погледна,
върна се при майка си, кърми минута, две,
върна се обратно при стъклото
и изпусна облак от мляко, който обви главата и като пушек.
Някак си, това бебе ботилконос делфин
измисли да използва мляко за да изобрази пушек.
Когато човешките същества използват едно нещо, за да изобразят друго,
ние наричаме това изкуство.
(Смях)
Нещата, които ни правят хота
не са нещата, които си мислим, че ни правят хора.
Това което ни прави хора е това, че
от всички тези неща, които нашите и техните мозъци имат,
ние сме най-крайните.
Ние сме най-състрадателното,
най-насилственото, най-креативното
и най-разрушителното животно, което някога е съществувало на планетата
и ние сме всички тези неща разбъркани на куп.
Но любовта не е това, което ни прави човеци.
Не е конкретна само за нас.
Ние не сме единствениете, които ги е грижа за нашите близки.
Ние не сме еднсвените, които ги е грижа за децата ни.
Албатросите често прелитат 6, понякога 10 хиляди мили
за няколко седмици, за да доставят едно хранене, едно голямо хранене
на малкото пиле, което ги чака.
Те гнездят на най-отдалечените острови в океаните по света,
и ето как изглежда това.
Предаването на живот от едно поколение на следващото е кръговратът на живота.
Ако това спре, всичко изчезва.
Ако има нещо свещено, то това е то и в това свещено взаимоотношение
се намесват нашите пластмасови отпадъци.
Всички тези птици сега имат пластмаса в себе си.
Това е албатрос на шест месеца, готов да се оперушини -
починал, натъпкан с червени цигарени запалки.
Това не са взаимооношенията, които ние би трябвало да имаме
с останалата част от света.
Но ние, които сме кръстили себе си на мозъка си,
никога не мислим за последствията.
Когато посрещаме нов човешки живот на бял свят,
ние посрещаме нашите бебета в компанията на други същества.
Рисуваме животни на стените.
Не рисуваме мобилни телефони.
Не рисуваме малки работни кабини.
Ние рисуваме животни, за да им покажем, че не сме сами.
Имаме компания.
И всяко едно от тези животни във всяка картина на Ноевия ковчег,
считано достойно за спасение, е в смъртна опасност в момента
и техният потоп сме ние.
Е, започнахме с въпрос:
Обичат ли ни те?
Ще зададем още един въпрос.
Способни ли сме да използваме това, което имаме
за да ни е грижа достатъчно, че просто да ги оставим да продължат?
Много ви благодаря.
(Аплодисменти)