Meghökkentő tény:
az ATM-ek 45 évvel ezelőtti bevezetése óta
– ezek a pénzkiadó automaták –
az USA-ban dolgozó bankpénztárosok száma
durván megkétszereződött.
Kb. negyedmillióról félmillióra nőtt.
Az 1970-es negyedmillióról napjaink félmilliójára;
számuk 2000 óta százezerrel nőtt.
E tények, amelyeket James Bessen,
a Bostoni Egyetem közgazdásza tárt föl könyvében,
izgalmas kérdést vetnek föl:
mi e bankpénztárosok dolga,
és miért nem szüntette meg munkájukat az automatizálás?
Ha belegondolunk,
az utóbbi 200 év nagy újításai
az emberi munka kiváltását célozták.
A traktorokat azért fejlesztették ki,
hogy az ember testi erejét gépi erővel helyettesítsék.
A futószalagokat arra tervezték,
hogy a nem egységes kézművességet
a gépek tökéletességével helyettesítsék.
A számítógépeket arra programozták, hogy fölváltsák
a hibára hajlamos, tökéletlen emberi számolást
a digitális tökéletességgel.
E találmányok beváltak.
Többé már nem kézzel ássuk az árkot,
kovácsoljuk vasból a szerszámainkat,
és nem könyvekbe körmölve könyvelünk.
Ennek ellenére, több az USA-ban a felnőtt foglalkoztatott most,
2016-ban,
mint 125 évvel ezelőtt, 1890-ben volt,
és a közbenső 125 év minden évtizedében
számuk folyamatosan nőtt.
A kép paradox.
Gépeink helyettünk dolgoznak.
Miért nem válik ettől munkánk nélkülözhetővé és szaktudásunk fölössé?
Miért van még mindig ennyi munkahely?
(Nevetés)
Ma este igyekszem megválaszolni a kérdést,
s egyben elmondom, mit jelent ez a munka jövőjére nézve,
meg azt is, hogy az automatizálás miben hat és miben nem
a társadalmunkra.
Miért van ennyi munkahely?
Két alapvető gazdasági elv forog kockán.
Az egyik az emberi tehetség
és alkotókészség.
A másik az emberi telhetetlenséggel, vagy másként
a kapzsisággal kapcsolatos.
Az elsőt O-gyűrű elvnek fogom hívni,
s ez eldönti az általunk végzett munka típusát.
A második elvet nevezzük sohasem elég elvnek,
amely azt határozza meg, hogy épp hány munkahely van.
Kezdjük az O-gyűrűvel!
Az ATM-eknek kettős – kiegyenlítő – hatásuk volt
a bankpénztárosok alkalmazására.
Nem csoda, hogy sokat átvettek a pénztárosi munkából.
A fiókokban lévő pénztárosok száma kb. harmadával csökkent.
De a bankok hamar rájöttek, hogy olcsóbb új fiókokat nyitni,
és a bankfiókok száma kb. 40%-kal nőtt
ugyanebben az időszakban.
A végeredmény: mind a fiókok, mind a pénztárosok száma nőtt.
Ám azok a pénztárosok már mást csináltak.
A hagyományos pénzkifizető munkájuk visszaszorult,
kevésbé pénztárosok,
hanem inkább értékesítők lettek,
s feladatuk az ügyfélkapcsolatok alakítása,
a problémamegoldás
és új termékek, pl. a hitelkártyák, hitelek ismertetése lett.
Egyre több pénztáros végez szaktudást igénylő munkát.
Megfigyelhető egy általános elv.
Az általunk végzett munka
többféle készséget igényel:
szellemi és fizikai erőkifejtést,
műszaki szakértelmet és találékonyságot.
Thomas Edisonnal szólva: izzadást és ihletet.
Általában véve, a feladatok részhalmazának automatizálása
nem teszi feleslegessé a megmaradókat.
Fontosabbá teszi őket.
Növeli gazdasági értéküket.
Mondok egy jellemző példát rá.
1986-ban a Challenger űrsikló
alig két perccel a felszállás után
fölrobbant, és visszahullott a Földre.
Kiderült, hogy a balesetet
a gyorsítórakéta egy filléres O-gyűrűje okozta,
amely előző éjszaka elfagyott a kilövőálláson,
és indítás után nem tudta ellátni feladatát.
Abban a több milliárd dolláros cégben
egy egyszerű gumi O-gyűrű döntött
a program sikere
és hét űrhajós szörnyű halála között.
A szellemes metafora erre a tragikus helyzetre
az O-gyűrű gyártási funkciója;
Michael Kremer, a Harvard közgazdásza nevezte így el
a Challenger balesete után.
Az O-gyűrű gyártási funkciója
egymáshoz kapcsolódó lépések sorozatát jelenti,
ezek végül lánccá állnak össze.
Minden láncszemnek hozzá kell járulnia a feladat sikeréhez.
Ha bármelyik hibás,
a feladat, a termék vagy a szolgáltatás
kudarcot szenved.
E bizonytalan helyzetnek meglepő módon pozitív következményei vannak:
ezek a fejlesztések,
amelyek valamelyik láncszem megbízhatóságát érintik,
növelik a többi láncszem javulásának értékét.
Ha a legtöbb láncszem rideg és törésre hajlamos,
akkor a kérdéses alkatrész megbízhatatlansága
nem különösebben fontos.
Lehet, hogy valami úgyis eltörik.
De mivel a többi alkatrész masszív és megbízható lesz,
alkatrészünk fontossága nő:
végül minden tőle függ.
Azért volt a Challenger szempontjából döntő jelentőségű az O-gyűrű,
mert minden más tökéletesen működött.
Ha a Challenger olyan lett volna,
mint a Microsoft Windows 2000...
(Nevetés)
az O-gyűrű megbízhatósága mellékes lett volna,
mert a szerkentyű úgyis lezuhant volna.
(Nevetés)
Tágabb értelemben,
a legtöbb munkánkban mi vagyunk az O-gyűrűk.
Noha az ATM-ek egyes pénzkiadó feladatokban
gyorsabbak és jobbak a pénztárosoknál,
de ettől a pénztáros nem válik fölöslegessé.
Ez megnövelte a problémamegoldó készségük
és az ügyféllel való kapcsolatuk fontosságát.
Ugyanezek az elvek érvényesek, ha házat építünk,
ha beteget diagnosztizálunk és kezelünk,
vagy ha órát tartunk
egy teremnyi középiskolásnak.
Szerszámaink tökéletesedésével
a technológia kiemeli eszközeink szerepét,
és növeli hozzáértésünk, ítélőképességünk
és alkotókészségünk fontosságát.
Elértünk a második elvhez:
a sosem elég elvéhez.
Talán azt gondolják: az O-gyűrű esete
az emberi munka fontosságára utal.
Nem végezhetik gépek, de valakinek csak el kell végeznie.
Ám ez nem ad választ rá, hány munkahelyre van szükség.
Nem magától értetődő,
hogy amikor valamiben már igen termelékenyek vagyunk,
akkor feleslegessé tettünk munkahelyeket?
1900-ban az USA-ban foglalkoztatottak 40%-a
tanyán élt.
Ma ez nem éri el a 2%-ot.
Miért van most ilyen kevés gazda?
Nem azért, mintha kevesebbet ennénk.
(Nevetés)
A mezőgazdasági termelékenység évszázados növekedése miatt
egy pár millió gazda
320 milliós országot képes táplálni.
Elképesztő fejlődés!
De azt is jelenti, hogy csak ennyi O-gyűrű típusú munkahely maradt meg.
Világos, hogy a technológia munkahelyeket szüntethet meg.
A mezőgazdaság csak kiragadott példa.
Sok hasonló van.
De ami igaz egy termékre, szolgáltatásra vagy iparágra,
sohasem állt a gazdaság egészére.
A mai ipar nagy része,
pl. az egészségügy,
pénzügy és biztosítás,
elektronika és számítástechnika,
100 éve csak nyomokban léteztek.
Számos termék, amelyre ma sokat költünk:
légkondicionálók, utcai terepjárók,
számítógépek és mobilok
elérhetetlenül drágák voltak,
vagy 100 éve még föl sem találták őket.
Ahogy az automatizálás révén több a szabadidőnk, lehetőségeink bővülnek,
új termékeket, új ötleteket, új szolgáltatásokat találunk ki,
amelyek fölkeltik figyelmünket,
lefoglalják az időnket,
és ösztönzik a fogyasztást.
Egyes dolgokról azt gondolhatjuk, hogy haszontalanok:
extrém jóga, kalandturizmus,
Pokémon GO...
még egyet is érthetnénk.
De az ember vágyik ezekre, s a kedvükért hajlandó a szorgos munkára.
2015-ben az átlagos munkásnak,
hogy az 1915-ös életszínvonalon éljen,
csak évi 17 hétig kellene dolgoznia:
az év egyharmadában.
De sokan nem ezt választják.
Ők szorgosan akarnak dolgozni,
hogy learassák a technológia adományát.
Az anyagi bőség nem szüntette meg az érzékelhető ínséget.
Thorstein Veblen közgazdász így fogalmazza ezt meg:
a fölfedezés a szükség szülőanyja.
Na mármost...
Ha elfogadjuk e két elvet,
az O-gyűrű elvét és a soha nem elég elvét,
akkor egyetértünk azzal,
hogy lesznek munkahelyek.
Tehát nincs miért idegeskednünk?
Automatizálás, foglalkoztatottság, robotok és álláshelyek...
ezek majd gondoskodnak magukról?
Nem.
Én ezt nem mondom.
Az automatizálás gazdagságot teremt,
mert több munkát végezhetünk rövidebb idő alatt.
Nincs arra gazdasági törvény,
miszerint jóra használjuk a gazdagságot,
és megéri miatta idegeskednünk.
Vessük össze Norvégiát
és Szaúd-Arábiát.
Mindkét ország olajban gazdag.
Úgy néz ki, mintha a földből lövellne ki a pénzük.
(Nevetés)
De nem egyformán jól használják a gazdagságot
az emberi jólét előmozdítására.
Norvégia viruló demokrácia.
Mindent összevéve, polgárai jól dolgoznak és szórakoznak közösen.
Az ország a boldogsági indexét tekintve
a rangsorban az első négy hely valamelyikén áll.
Szaúd-Arábia abszolút monarchia,
amelyben sok polgár előtt nem áll nyitva az egyéni boldogulás útja.
Az ország a boldogsági indexét tekintve általában a 35. helyen áll.
A gazdagságát tekintve ez alacsony.
Összehasonlításképpen,
az USA-t általában a 12-13. helyre sorolják.
A két ország közötti különbség
nem a gazdagságukban
vagy a technológiájukban rejlik,
hanem az intézményrendszerükben.
Norvégia a lehetőségek és gazdasági mobilitás társadalmának
létrehozásába fektetett be.
Szaúd-Arábia úgy növelte az életszínvonalat,
hogy eközben korlátozott más emberi törekvéseket.
Két ország, kétféle gazdagság,
eltérő jólét.
S ez elvezet napjaink kihívásához,
amelyet az automatizálás teremt.
Nem arról van szó, hogy elfogynak az állások.
Az USA-ban 14 millió új állás jött létre
a nagy világgazdasági válság mélypontjához képest.
Az a baj, hogy a munkahelyek közül
sok a nem jó munkahely,
és sokan nem alkalmasak
a létrejövő jó állásokra.
Az USA és jórészt a fejlett országok foglalkoztatottságának növekedése
olyan, mint egy kézi súlyzó,
amelynek mindkét vége egyre inkább terhelődik.
Egyrészt van felsőoktatásunk,
jól fizetett állásaink,
pl. orvosoké, nővéreké, programozóké és mérnököké,
marketing- és értékesítési vezetőké.
Ezekben a szilárd munkakörökben a foglalkoztatottság nő.
A foglalkoztatottság szintén nő az alacsony képzettséget igénylőkben,
pl. a vendéglátóiparban,
a takarításban, a biztonsági szakmában,
az otthoni ápolás terén.
A foglalkoztatottság csökken
sok középfokú képzettséget igénylő, közepesen fizetett középosztály-állásban,
pl. a termelőmunka fizikai dolgozói
és az irodisták és az értékesítők körében.
Hogy középtájon az állások csökkenését
mi okozza, nem rejtélyes.
A közepes készséget igénylő munkák zöme
egyszerű szabályokon s eljárásokon alapul,
amelyek egyre inkább szoftverbe kódolhatók,
és számítógéppel végrehajtathatók.
Az a gond, hogy a jelenség,
foglalkoztatottsági polarizálódást okoz,
ti. kirúgja a gazdasági létra fokait,
elapasztja a középosztályt,
és a társadalom további rétegződésével fenyeget.
Egyrészt, a jól fizetett, jól képzett értelmiségiek
érdekes munkát végeznek,
másrészt, ott vannak a rengeteg rosszul fizetett munkakörben dolgozók,
az ő fő feladatuk a dúskálók komfortjának és egészségének megőrzése.
Nem így képzelem a haladást,
és kétlem, hogy önök így képzelnék.
De van némi lelkesítő hírem.
A múltban jelentős gazdasági átalakulásban volt részünk,
és sikeresen túljutottunk rajtuk.
A XIX. szd. végén, a XX. szd. elején, amikor az automatizálás
megszüntetett egy sor mezőgazdasági munkát
– emlékszünk a traktorra? –,
az agrárországokat tömeges munkanélküliség fenyegette,
a fiatalokra a tanyákon már nem volt szükség,
de az iparhoz nem voltak képzettek.
Megbirkózva a helyzettel
radikális lépést tettek,
amely kötelezte az egész ifjú népességet
a továbbtanulásra
egészen 16 éves érett korukig.
Ez hívták középiskolai mozgalomnak.
Igen drága mulatság volt.
Nemcsak be kellett ruházni az iskolákba,
hanem azok a gyerekek hiányoztak a munkából is.
Kiderült, hogy ez volt
az USA XX. századi egyik legjobb beruházása.
Ettől lett nálunk a világ legszakképzettebb,
legrugalmasabb és legtermelékenyebb munkaereje.
Hogy értsük, miről van szó, képzeljük el az 1899-es munkaerőt
a jelen körülmények között.
Igaz, hogy a munkások erősek és jellemesek voltak,
de sokan nem tudtak sem írni-olvasni, sem számolni,
és csak az alja melóra voltak alkalmasak.
Zömük munkanélküli lenne.
A példa rávilágít intézményeink elsődleges szerepére,
leginkább az iskolákéra:
milyen nagy jelentőségűek,
hogy élvezhessük a technológiai haladás gyümölcseit.
Ostobaság azt állítani, hogy nincs mitől tartanunk.
De értsük ezt jól.
Ha az USA nem ruházott volna be az iskoláiba és a szakképzésébe
egy évszázada a középiskolai mozgalommal,
kevésbé viruló, kevésbé mobil
és valószínűleg kevésbé elégedett társadalom lennénk.
De azt is ostobaság állítani, hogy sorsunk meg van pecsételve.
Nem a gépek döntik el.
Nem is a piac.
Mi döntünk róla és az intézményeink.
Egy paradoxonnal kezdtem előadásomat.
A gépek egyre inkább helyettünk dolgoznak.
Miért nem válik ettől munkánk fölössé,
vagy szakértelmünk szükségtelenné?
Nem kézenfekvő, hogy a gazdasági és társadalmi pokolba vezető út
nagy találmányainkkal van kikövezve?
A történelem sokszor kínált választ e paradoxonra.
A válasz első része: a technológia kiemeli eszközeink szerepét,
és növeli a szaktudásunkból, ítélőképességünkből
és alkotókészségünkből származó hozzáadott érték jelentőségét.
Ez az O-gyűrű.
A válasz másik fele: határtalan újítókészségünk
és mérhetetlen vágyunk okozza,
hogy telhetetlenek vagyunk.
Mindig találunk új teendőt.
A technológiai változások gyors üteméhez alkalmazkodva
új s új feladatokat tűzünk ki,
ezt a polarizált munkaerőpiac mutatja,
ami a gazdasági mobilitást fenyegeti.
E feladathoz fölnőni nem megy magától.
Pénzbe kerül.
Nem egyszerű.
De megvalósítható.
Van némi lelkesítő hírem.
Az elképesztő termelékenységünk miatt
gazdagok vagyunk.
Megtehetjük, hogy beruházzunk magunkba és gyermekeinkbe,
mint 100 éve a középiskolai mozgalommal történt.
Olyan nincs, hogy ne tegyük meg.
Azt hihetik,
hogy Autor professzor szívmelengető történetet mesélt
a régmúltról,
a közelmúltról,
esetleg a jelenről, de nem a jövőről.
Mert azt mindenki tudja, hogy most más időket élünk.
Ugye, hogy más időket?
Ez nyilvánvaló.
Nincs két egyforma időszak.
Az utóbbi 200 évben a tudósok és az aktivisták
számos esetben félreverték a harangot,
miszerint elfogynak a munkahelyek, fölöslegessé válunk,
pl. ilyenek voltak a XIX. szd. elején a ludditák,
az 1920-as években James Davis,
az USA munkaügyi minisztere;
1982-ben a Nobel-díjas Wassily Leontief;
és persze manapság sok-sok tudós,
guru, technológus
és médiaszemélyiség.
A jóslataik ugyancsak önteltek.
Ezek az önjelölt orákulumok azt mondják:
"Ha én nem találom ki, mi lesz az emberek munkája a jövőben,
akkor sem te, sem én, sem gyerekeink
nem fognak ezen gondolkodni."
Nincs ínyemre
az emberi leleményesség ilyen lebecsülése.
Nézzék, azt nem tudom megmondani, mi lesz az emberek munkája
100 év múlva.
De a jövő nem az én képzeletemtől függ.
Ha iowai gazda lennék 1800-ból,
és egy XXI. századi közgazdászt teleportálnának a földemre,
s az így szólna: "Hé, Autor gazda, tudod mit,
a következő 100 évben
a mezőgazdaságban foglalkoztatottak aránya 40%-ról
2%-ra csökken,
csak a termelékenység növekedésének hála.
Szerinted a többi 38% mit fog csinálni?"
Nem ezt mondanám neki: "Hát, ez van.
Majd fejlesztjük az alkalmazásokat, a radiológiai orvoslást,
a jógaoktatást és a bitmodzsikat.
(Nevetés)
Zavarban lennék.
De annyi bölcsesség szorulna belém, hogy ezt mondjam:
"Hűha, az agrárgazdaságban 95%-kal kevesebb emberrel
sincs élelmiszerhiány!
Ez hihetetlen haladás.
Remélem, hogy az emberiség
jól fog sáfárkodni azzal a jóléttel."
Mindent összevéve, azt mondhatom, hogy jól sáfárkodnak.
Köszönöm szépen.
(Taps)