הנה עובדה מפתיעה:
מאז כניסתו של הכספומט, לפני 45 שנה
המכונות האוטומטיות הללו שפולטות כסף,
מספר הכספרים המועסקים בארה"ב
הוכפל בערך,
מרבע מיליון בערך, לחצי מיליון.
מרבע מיליון ב 1970 לחצי מיליון כיום,
עם 100,000 שנוספו מאז שנת 2000.
עובדות אלו שנחשפו לאחרונה בספר
מאת הכלכלן ג'יימס בסן מאוניברסיטת בוסטון,
מעלות שאלה מסקרנת:
מה כל הכספרים האלה עושים,
ומדוע האוטומציה עדיין לא גרמה לביטול העסקתם?
אם תחשבו על כך,
רבות מההמצאות הגדולות ב 200 השנים האחרונות
נועדו להחליף עבודה אנושית.
טרקטורים פותחו
כדי להחליף עמל אנושי בכוח מכני.
קווי ייצור הונדסו
כדי להחליף עבודת ידיים לא עקבית
בשלמות של מכונה.
מחשבים תוכנתו כדי להחליף
חישובים אנושיים לא עקביים ומועדים לטעויות
בשלמות דיגיטלית.
המצאות אלו עבדו.
איננו צריכים יותר לחפור תעלות ביד,
לייצר כלים מברזל מחושל
או להשתמש בספרי נייר לניהול חשבונות.
ועדיין, החלק היחסי של מבוגרים בארה"ב שמועסקים בשוק העבודה
יותר גבוה כעת ב 2016
משהיה לפני 125 שנים ב 1890,
וזה נמשך ועלה כמעט בכל עשור
לאורך 125 השנים האחרונות.
זה מציג פרדוקס.
בהדרגה, המכונות שלנו יותר ויותר עובדות במקומנו.
מדוע אין זה הופך את עמלנו למיותר, ואת הכישורים שלנו למיושנים?
מדוע עדיין יש כל כך הרבה מקומות עבודה זמינים?
(צחוק)
הערב, אנסה לענות על שאלה זו,
ועל הדרך, אספר לכם מה זה אומר על עתיד התעסוקה.
ועל האתגרים שאוטומציה מציבה או לא מציבה
בפני החברה שלנו.
מדוע ישנם כל כך הרבה מקומות עבודה?
ישנם למעשה שני עקרונות יסוד כלכליים על כף המאזניים.
האחד קשור לגאונות האנושית
וליצירתיות
האחר קשור לחוסר שביעות הרצון האנושית,
או לחמדנות, אם תרצו.
לראשון מהם אקרא עקרון טבעת האטימה (או-רינג)
והוא קובע את סוג העבודה שאנחנו עושים,
השני הוא עקרון ה-אף פעם לא מספיק,
והוא קובע כמה משרות למעשה יש.
בואו נתחיל עם טבעת האטימה.
לכספומטים היו שתי השפעות מנוגדות על תעסוקת הכספרים.
כפי שניתן לצפות, הם החליפו הרבה ממשימות הכספר.
מספר הכספרים לסניף נפל בשליש בערך,
אבל הבנקים גילו עד מהרה שלפתוח סניפים חדשים היה זול יותר,
ומספר הסניפים גדל בכ 40%
באותו פרק זמן.
התוצאה הסופית היתה יותר סניפים ויותר כספרים.
אבל כספרים אלה עשו עבודה שונה במקצת.
מאחר והטיפול במזומנים ירד משגרת העבודה שלהם,
הם פחות עבדו ככספרים
ויותר כאנשי מכירות,
שיוצרים מערכות יחסים עם לקוחות,
פותרים בעיות
ומציגים בפניהם מוצרים חדשים כמו כרטיסי אשראי, הלוואות והשקעות.
יותר כספרים עבדו בעבודה תובענית יותר מבחינה קוגניטיבית.
יש כאן עיקרון כללי.
רוב העבודה שאנו עושים
דורשת ריבוי כישורים,
ומוח וכוח,
מומחיות טכנית ויכולת אינטואיטיבית,
זיעה והשראה, במילותיו של תומס אדיסון.
באופן כללי, הכנסת אוטומציה לחלק מהמשימות האלו
לא הופכת את האחרות למיותרות
למעשה, זה הופך אותן ליותר חשובות.
זה מגדיל את השווי הכלכלי שלהן.
הרשו לי לתת לכם דוגמא בוטה.
ב 1986, מעבורת החלל צ'לנג'ר
התפוצצה והתרסקה חזרה לכדור הארץ
פחות משתי דקות לאחר ההמראה.
סיבת ההתרסקות, כך התברר,
היתה טבעת אטימה זולה מגומי, בטיל ההאצה
שקפאה על כן השיגור בלילה הקודם
וכשלה באופן קטסטרופלי, מספר דקות לאחר ההמראה.
במיזם זה שעלה מיליארדים רבים
טבעת אטימה פשוטה מגומי
עשתה את ההבדל בין הצלחה במשימה
לאסון קטלני בו נספו שבעה אסטרונאוטים.
מטאפורה מתוחכמת עבור ההגדרה הטראגית הזו
היא פונקציית ייצור טבעת-אטימה,
שכונתה כך על ידי כלכלן מהרווארד בשם מיכאל קרמר
לאחר אסון הצ'לנג'ר.
פונקציית ייצור טבעת-אטימה תופסת את העבודה
כסדרה של צעדים שלובים,
כחוליות בשרשרת.
כל אחת מהחוליות צריכה להחזיק בשרשרת כדי שהמשימה תצליח.
אם אחת מהן נכשלת,
המשימה, או המוצר, או השירות,
מתרסקים.
למצב מסוכן זה יש באופן מפתיע השפעה חיובית
כך ששיפורים באמינותה
של כל חוליה כלשהי בשרשרת
מגדילה את ערך השיפור של כל אחת מהחוליות האחרות.
קונקרטית, אם רוב החוליות שבירות, ונוטות לקרוס,
העובדה שהחוליה שלכם אינה כה אמינה
אינה כל כך חשובה.
כנראה שמשהו אחר יישבר בכל מקרה.
אבל מאחר וכל החוליות האחרות הופכות חזקות ואמינות,
חשיבותה של החוליה שלכם נעשית יותר חיונית.
ובסופו של דבר הכל תלוי בה.
טבעת האטימה היתה קריטית במעבורת החלל צ'לנג'ר
בגלל שיתר הדברים עבדו בצורה מושלמת.
אם הצ'לנג'ר היתה מקבילה חללית
של ווינדוס 2000 של מיקרוסופט --
(צחוק)
האמינות של טבעת האטימה לא היתה חשובה
כי המכונה היתה מתרסקת.
(צחוק)
וזו הנקודה הכללית:
לעתים קרובות, אנחנו טבעות האטימה.
כן, כספומטים היו יכולים לטפל במטלות מזומנים מסוימות
מהר וטוב יותר מהכספרים,
אבל זה לא הפך אותם למיותרים.
זה הגדיל את חשיבות כישוריהם בפתרון בעיות
ובמערכות היחסים שלהם עם לקוחות.
אותו עיקרון חל אם אנו בונים בניין,
אם אנו מאבחנים חולה ומטפלים בו,
או אם אנו מלמדים בכיתה
מלאה בתלמידי תיכון.
ככל שהכלים שלנו משתפרים,
הטכנולוגיה מעצימה את ההשפעה שלנו
ומגדילה את חשיבות הכישורים שלנו
והשיפוט והיצירתיות שלנו.
וזה מביא אותי לעיקרון השני:
לעולם לא מספיק.
תחשבו, בסדר, טבעת-אטימה ,הבנו,
כלומר, העבודות שאנשים יעשו יהפכו חשובות.
הן לא יכולות להתבצע בידי מכונות, אבל הן עדיין צריכות להתבצע.
אבל, זה לא אומר לי כמה מקומות עבודה יצטרכו להיות.
אם תחשבו על כך, האם זה לא מובן מאליו
שברגע שנעשינו מספיק יצרניים במשהו,
אנו למעשה מוציאים את עצמנו החוצה מהתעסוקה?
ב 1900, 40 אחוזים מכלל התעסוקה בארה"ב
היתה בחקלאות.
היום, זה פחות משני אחוזים.
למה יש כל כך מעט חקלאים היום?
זה לא בגלל שאנחנו אוכלים פחות.
(צחוק)
מאה שנים של צמיחה יצרנית בחקלאות
משמעה שכעת, כמה מיליוני חקלאים
יכולים להאכיל אומה בת 320 מיליון איש.
זו התקדמות מדהימה, אבל כתוצאה מכך,
בחקלאות נותרו מעט עבודות טבעת-אטימה בלבד.
ברור שטכנולוגיה יכולה לחסל מקומות עבודה.
החקלאות היא רק דוגמא אחת.
יש עוד רבות כמותה,
אבל מה שנכון לגבי מוצר יחיד, או שירות או תעשייה,
מעולם לא היה נכון לגבי המשק בכללותו.
רבות מהתעשיות בהן אנו עובדים היום--
בריאות ורפואה,
כספים וביטוח,
אלקטרוניקה ומחשוב -
בקושי היו קיימים לפני מאה שנה.
מוצרים רבים שעליהם אנו מבזבזים הרבה מכספנו -
מזגנים, רכבי 4x4,
מחשבים ומכשירים ניידים --
היו יקרים להשגה,
או שפשוט טרם הומצאו לפני מאה שנה.
כשאוטומציה מפנה לנו זמן, ומגדילה את היקף האפשרויות,
אנחנו ממציאים מוצרים חדשים, רעיונות חדשים, שירותים חדשים
שמושכים את תשומת לבנו,
ממלאים את הזמן שלנו
ומדרבנים לצריכה.
תחשבו שאולי אלה הם דברים קלי ערך
יוגה אתגרית, תיירות הרפתקנית,
פוקימון-גו
ואני עשוי להסכים איתכם.
אך אנשים רוצים אותם, ומוכנים לעמול עבורם.
העובד הממוצע ב-2015
שמבקש להשיג את רמת החיים הממוצעת של 1915
יכול לעשות זאת בעבודה של 17 שבועות בלבד בשנה,
שליש מהזמן.
אך הרוב אינם בוחרים לעשות זאת.
הם מוכנים לעבוד קשה
כדי לקצור את השפע הטכנולוגי שמוצע להם.
שפע חומרי מעולם לא ביטל את תחושת המחסור הנתפשת.
במילותיו של הכלכלן תורסטן ובלן,
המצאה היא אם הצורך.
אז אם אתם מקבלים את שני העקרונות האלו,
טבעת האטימה, ולעולם לא מספיק,
אז אתם מסכימים איתי.
יהיו מקומות עבודה.
האם זה אומר שאין מה לדאוג?
אוטומציה, תעסוקה, רובוטים ותעסוקה --
האם הכל יסתדר לבד?
לא.
זה לא מה שאני טוען.
אוטומציה יוצרת עושר
בכך שהיא מאפשרת לנו לבצע יותר עבודה בפחות זמן.
אין חוק כלכלי
שאומר שאנחנו נשתמש נכון בעושר,
וזו סיבה לדאגה.
קחו למשל שתי מדינות,
נורבגיה וערב הסעודית.
שתיהן עשירות בנפט,
הכסף כאילו בוקע להם מחור באדמה.
(צחוק)
אבל הן לא ניצלו אותו באותה הצלחה כדי לקדם שגשוג אנושי,
שגשוג אנושי.
בנורבגיה ישנה דמוקרטיה משגשגת
שאזרחיה, בגדול, עובדים ונהנים יחד.
היא בדרך כלל מדורגת בין 1 ל 4
בדירוג של אושר לאומי.
ערב הסעודית היא מונרכיה אבסולוטית
שבה לאזרחים רבים חסר מסלול להתקדמות אישית.
היא בדרך כלל מדורגת במקום ה 35 ברמת האושר הלאומי,
שזה נמוך עבור מדינה כל כך עשירה.
לשם השוואה,
ארה"ב מדורגת בדרך כלל במקום ה-12 או ה -13.
ההבדל בין שתי מדינות אלה
אינו בעושר שלהן
ולא בטכנולוגיה שלהן.
אלא במוסדות שלהן.
נורבגיה השקיעה בבניית חברה
עם הזדמנויות וניידות כלכלית.
ערב הסעודית העלתה את רמת החיים
בעודה מתסכלת שאיפות אנושיות רבות.
שתי מדינות, שתיהן עשירות,
אבל מצבן אינו דומה.
וזה מביא אותי לאתגר שעומד בפנינו היום,
אתגר שהאוטומציה מעמידה בפנינו.
האתגר אינו דעיכת התעסוקה.
ארה"ב הוסיפה 14 מיליון מקומות עבודה
מאז תהומות המיתון הגדול.
האתגר הוא שרבים מאותם מקומות עבודה
אינם מקומות עבודה טובים,
ואזרחים רבים אינם כשירים
למשרות הטובות שנוצרות.
צמיחת התעסוקה בארה"ב, ובארצות מפותחות רבות,
נראית כמו מוט להרמת משקולות
עם משקולת הולכת וגדלה מכל צד.
מצד אחד, יש משרות של השכלה גבוהה ושכר גבוה,
כמו רופאים ואחיות, מתכנתים ומהנדסים,
מנהלי שיווק ומכירות.
קצב הצמיחה התעסוקתי במשרות האלה איתן.
הקצב איתן גם בעבודות רבות הדורשות כישורים נמוכים,
וחינוך נמוך כמו שרותי מזון,
נקיון, אבטחה,
עזרה סיעודית בבית.
במקביל התעסוקה מתכווצת
במשרות רבות של השכלה בינונית, שכר בינוני, ומעמד בינוני,
כמו משרות צוארון כחול, ייצור ותפקידים תפעוליים
ומשרות צוארון לבן כמו פקידים ואנשי מכירות.
הסיבות להתכווצות האמצע אינן מסתוריות.
משרות רבות של מיומנות בינונית
פועלות לפי כללים ונהלים מובנים,
שיותר ויותר ניתן לקודד אותם בתוכנה
ולבצעם בעזרת מחשבים.
האתגר שתופעה זו יוצרת,
מה שכלכלנים מכנים קיטוב תעסוקתי,
הוא שהיא מסלקת שלבים בסולם הכלכלי,
מכווצת את המעמד הבינוני,
ומאיימת להפוך אותנו לחברה מרובדת יותר.
מצד אחד, שכבה של בעלי השכלה גבוהה ושכר גבוה
שעוסקים בעבודה מעניינת,
ומנגד, מספר גדול של בעלי משרות בשכר נמוך,
שהאחריות העיקרית שלהם היא לדאוג לנוחותם ולבריאותם של האמידים.
זה אינו החזון שלי לקידמה,
ואני בספק אם הוא שלכם.
אבל הנה כמה חדשות מעודדות.
התמודדנו כבר עם שינויים עצומים כלכליים בעבר,
ועברנו דרכם בהצלחה.
בסוף המאה ה 19 ותחילת המאה ה 20,
כשאוטומציה ביטלה מספר עצום של מקומות עבודה בחקלאות -
זוכרים את הטרקטור הזה?
המדינות החקלאיות עמדו בפני איום של אבטלה המונית
בחווה לא נזקקו לדור של צעירים
אבל הם גם לא הוכשרו לתעשייה.
מול פני האתגר הזה,
הם עשו את הצעד הקיצוני
ודרשו שכל האוכלוסיה הצעירה
תישאר בבית הספר ותשלים את השכלתה
עד לגיל המופלג של 16.
זו נקראה תנועת ההשכלה התיכונית
והיה מאוד יקר לעשות זאת.
לא רק שהיה עליהם להשקיע בבתי הספר,
הילדים האלה גם לא יכלו לעבוד בעבודותיהם.
אך התברר שזו היתה אחת ההשקעות הטובות ביותר
שארה"ב עשתה במאה ה-20.
קיבלנו את כוח העבודה הגמיש ביותר
והיצרני ביותר בעולם.
כדי להבין זאת, דמיינו שלוקחים את כוח העבודה של 1899
ומביאים אותו להווה.
למרות גבם החזק של העובדים ואופיים הנוח,
רבים מהם לא ידעו קרוא וכתוב, וחשבון בסיסי.
שנחוץ כדי לבצע את העבודות הרגילות ביותר.
רבים מהם יהיו בלתי ניתנים להשמה.
דוגמה זו מדגישה את עליונותם של מוסדותינו
ובעיקר את בתי הספר שלנו,
שמאפשרים לנו לקצור את היבול
של השגשוג הטכנולוגי שלנו.
תהיה זו קלות דעת לומר שאין מה לדאוג.
ברור שיש כאן מקום לטעויות.
אם ארה"ב לא היתה משקיעה בבתי הספר ובכישוריהם
לפני מאה שנה עם תנועת ההשכלה התיכונית,
היינו פחות משגשגים, פחות ניידים,
וכנראה הרבה פחות מאושרים כחברה.
אבל תהיה זו קלות דעת לומר שגורלנו חתום.
הוא לא נקבע על ידי המכונות.
ואפילו לא על ידי השוק.
אלא אנחנו והמוסדות שלנו קובעים אותו.
פתחתי את השיחה עם פרדוקס.
המכונות שלנו עובדות במקומנו יותר ויותר.
מדוע זה לא הופך את עבודתנו למיותרת,
את כישורינו למיותרים?
האם לא ברור שהדרך לגיהנום הכלכלי והחברתי שלנו
רצופה בהמצאות הגדולות שלנו?
שוב ושוב, ההיסטוריה נתנה לנו תשובה לפרדוקס זה.
חלקה הראשון של התשובה הוא שטכנולוגיה מגדילה את המינוף שלנו,
מגבירה את החשיבות, ואת הערך המוסף
של ההתמחות, השיפוט והיצירתיות שלנו.
זוהי טבעת האטימה.
החלק השני של התשובה היא יכולת ההמצאה האינסופית שלנו,
ורצונות ללא גבול,
שמשמעו שלעולם איננו מקבלים מספיק,
תמיד יש עבודה חדשה לבצע.
הסתגלות לקצב המהיר של שינוי טכנולוגי
יוצרת אתגרים אמיתיים,
שנראים בבירור בשוק העבודה המקוטב שלנו
והאיום שהוא מעמיד בפני ניידות כלכלית.
עמידה מול האתגר הזה אינה אוטומטית.
היא לא חסרת מחיר.
היא אינה קלה.
אבל היא אפשרית.
והנה כמה חדשות מעודדות.
בגלל הפרודוקטיביות המדהימה שלנו,
אנחנו עשירים.
כמובן שאנחנו יכולים להשקיע בנו ובילדינו,
כמו שאמריקה עשתה לפני מאה שנה עם תנועת ההשכלה התיכונית.
ניתן לטעון שאיננו חייבים לעשות זאת.
ובכן, אתם עשויים לחשוב,
פרופ' אוטור סיפר לנו סיפור מחמם לב
על העבר הרחוק,
על העבר הקרוב,
אולי על ההווה, אך כנראה לא על העתיד.
כי כולם יודעים שהפעם זה שונה.
באמת? האם הפעם זה שונה?
כמובן שהפעם זה שונה.
בכל פעם זה שונה.
במקרים רבים ב 200 השנים האחרונות,
אנשי מחקר ופעילים הזהירו
שמקומות העבודה נגמרים ושאנו נעשים מיותרים:
כמו לדוגמה, הלודיטים בתחילת המאה ה 19;
שר העבודה האמריקאי ג'יימס דייוויס
באמצע שנות ה 20 של המאה ה 20;
זוכה פרס נובל, הכלכלן וסילי לאונטייף ב -1982;
וכמובן אינטלקטואלים רבים,
מומחים, אנשי טכנולוגיה
ואנשי תקשורת היום.
תחזיות אלו נשמעות לי יהירות.
נביאים אלה מטעם עצמם, אומרים למעשה,
"אם אני לא מסוגל לחזות במה אנשים יעבדו בעתיד,
"אזי אתם, אני, וילדינו
"גם כן לא יוכלו לחזות זאת."
אין לי אומץ
להמר נגד התושייה האנושית.
איני יכול לומר לכם במה אנשים יעבדו
בעוד מאה שנים.
אבל העתיד אינו תלוי בדמיון שלי.
לו הייתי חקלאי באיווה ב 1900,
וכלכלן מהמאה ה 21, היה מופיע בשדה שלי בהתעתקות
והיה אומר, נחש מה חקלאי אוטור,
במאה השנים הבאות,
התעסוקה החקלאית עומדת לקרוס מ 40% מכלל התעסוקה
ל 2 אחוזים.
רק בגלל עלייה בפריון
מה לדעתך 38% הנותרים הולכים לעשות?
לא הייתי אומר "אין בעיה.
"נפתח יישומים, רפואה דיגיטלית,
"שיעורי יוגה, ביטמוג'י."
(צחוק)
לא היה לי מושג,
אבל אני מקווה שהייתי די חכם לומר,
"וואו, 95% ירידה בתעסוקה חקלאית
"ללא מחסור במזון
"זוהי התקדמות מדהימה
"אני מקווה שהאנושות תמצא משהו מדהים לעשות
"עם כל השגשוג הזה."
ובאופן כללי הייתי אומר שהיא הצליחה.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)