Dette er en tuberkuloseafdeling.
Da dette billede blev taget i slutningen af 1800-tallet
døde ét ud af syv mennesker i verden
af tuberkulose.
Vi anede ikke, hvad der forårsagede sygdommen.
Hypotesen var faktisk,
at det var din menneskelige tilstand, der gjorde dig modtagelig.
Det var en meget romantiseret sygdom.
Sygdommen blev også kaldt konsumption,
og var anset for at være en sygdom for poeter,
kunstnere og intellektuelle.
Nogle mennesker troede faktisk, at sygdommen gjorde dig ekstra følsom,
og gav dig ekstraordinære kreative evner.
Omkring 1950'erne
vidste vi dog at tuberkulose var forårsaget af en
yderst smitsom, bakteriel infektion,
som er noget mindre romantisk.
Dog havde det den positive egenskab,
at vi nu kunne udvikle medicin, som måske kunne behandle sygdommen.
Læger havde opdaget et nyt medikament, iproniazid,
som de optimistisk troede kunne kurere tuberkulose.
De gav det til patienter
og patienterne blev opstemte.
De blev mere sociale, mere energiske.
En medicinsk rapport fortæller faktisk, at de "dansede på gangene".
Men desværre,
var det ikke nødvendigvis fordi, de fik det bedre.
Mange af patienterne døde stadig.
En anden medicinsk rapport beskrev dem som "upassende glade".
Og således blev det første antidepressivum opdaget.
Opfindelser ved en fejl er således ikke sjælden indenfor videnskaben,
men det kræver noget mere end blot held i uheld.
Man bliver nødt til at kunne genkende det for at kunne opdage det.
Som forsker i neurovidenskab, vil jeg fortælle en smule om
min egen oplevelse med
hvad end du ønsker at kalde det modsatte af ren og skær held --
lad os kalde det intelligent held.
Men først lidt mere baggrundsviden.
Gudskelov, har vi siden 1950'erne
udviklet andre typer medicin, og kan nu kurere tuberkulose.
I USA i hvert fald, ikke nødvendigvis i andre lande,
har vi lukket vores sanatorier,
og de fleste af jer er formentlig ikke særligt bekymrede for TB.
Men meget af det, vi vidste i det tidlige 1900-tal
om smitsomme sygdomme,
kan vi nu sige om psykiatriske sygdomme.
Vi står midt i en epidemi af psykiske sygdomme,
som depression og posttraumatisk stress syndrom, eller PTSD.
Én ud af fire af alle voksne i USA
lider af en psykisk sygdom,
som betyder, at hvis du ikke har oplevet det personligt
og ingen i din familie har,
er det stadig meget sandsynligt at nogen du kender har,
selv om de ikke snakker om det.
Depression har faktisk nu overhalet
HIV/AIDS, malaria, diabetes og krig,
som den førende årsag til uarbejdsdygtighed i verden.
Og som tuberkulose i 1950'erne,
ved vi ikke hvad der forårsager det.
Når det er udviklet, er det kronisk,
varer livet ud,
og der er ingen kendte kure for det.
Det andet antidepressivum, vi opdagede,
også ved et uheld i 1950'erne,
fra en antihistamin der gjorde folk maniske,
var imipramin.
I begge tilfælde, både ved tuberkuloseafdelingen og antihistaminet,
skulle nogen kunne genkende,
at medicin som var designet til at gøre én ting --
at behandle tuberkulose eller holde allergi i skak --
kunne anvendes til at gøre noget helt andet --
at behandle depression.
Denne form for nyorientering er meget udfordrende.
Da læger først så denne stemningsændrende effekt af iproniazid,
vedkendte de sig faktisk ikke, hvad de så.
De var så vante til, at tænke på det
ud fra den ramme, at det var tuberkulosemedicin,
at de blot oplistede den opløftende effekt,
som en bivirkning, en ugunstig bivirkning.
Som I kan se her,
oplevede mange patienter i 1954 gennemgribende eufori.
Lægestanden var bekymrede for, at dette ville gribe ind
i patienternes helbredelse af tuberkulose.
Så de anbefalede kun iproniazid i ekstreme TB-tilfælde,
og kun til patienter der var enormt emotionelt stabile,
som er den helt modsatte effekt af, hvordan vi bruger det som antidepressivum.
De var så vant til at anskue dette, fra denne ene sygdoms perspektiv,
at de ikke kunne gennemskue, at det kunne anvendes til en anden sygdom.
Det er ikke kun deres fejl alene.
Fastlåst fokus er en partiskhed, der påvirker os alle.
Det er tendensen til kun, at kunne tænke på et objekt
ud fra dets traditionelle formål eller funktion.
Og egen tankegang har også betydning.
Det er sådan set den forudindtagede ramme,
hvormed vi tilgår problemer.
Og det gør faktisk nyorientering ret svært for os alle,
hvilket formentligt er årsagen til, at de gav et helt TV-show til fyren,
som var god til nyorientering.
(Latter)
Effekten af iproniazid og imipramin i begge tilfælde
var så stærke,
at der opstod mani eller dans på gangene.
Det er faktisk ikke overraskende at disse blev opdaget.
Men det rejser spørgsmålet om, hvad vi ellers har overset.
Så, iproniazid og imipramin
er mere end blot eksempler på nyorientering.
De har to andre ting til fælles, som er virkelig vigtige.
Et er at de har forfærdelige bivirkninger.
Det inkluderer leverforgiftning,
vægtforøgelser på over 25 kg,
selvmordstanker.
Og to, de øger begge serotonin-niveauet,
som er et kemisk signalstof i hjernen,
eller neurotransmitter.
De to ting tilsammen, eller en eller to,
var måske ikke så vigtig,
men de to tilsammen betød, at vi måtte udvikle sikrere medikamenter,
og serotonin virkede som et godt udgangspunkt.
Så vi udviklede medicin som fokuserede mere på serotonin,
de selektive serotonin- genoptagelseshæmmere, altså SSRI'erne,
hvoraf den mest berømte nok er Prozac.
Det er 30 år siden,
og sidenhen har vi mest arbejdet med at optimere disse medikamenter.
SSRI'erne er bedre end den medicin, der kom før dem,
men de har stadig mange bivirkninger,
inklusiv vægtforøgelse, søvnløshed,
selvmordstanker --
og det tager utroligt lang tid før de virker,
omkring fire til seks uger for mange patienter.
Og det er for patienterne, hvor det virker.
Der er mange patienter, hvor medikamenterne ikke virker.
Og det betyder, at vi i 2016
stadig ingen kur har mod psykiske lidelser,
blot medicin der hæmmer symptomerne.
Hvilket faktisk er forskellen mellem, at tage en smertestillende imod infektion
versus et antibiotikum.
Smertestillende gør dig bedre tilpas,
men behandler ikke den underliggende sygdom.
Det var fleksibiliteten i vores måde at tænke på,
der lod os anerkende, at iproniazid og imipramin
kunne anvendes på en anden måde,
som ledte os til serotonin-hypotesen,
som vi så, ironisk nok, fastlåste os på.
Dette er hjernesignaler, serotonin,
fra en SSRI-reklame.
Dette en illustration.
Og i videnskaben forsøger vi at fjerne vores partiskhed
ved at foretage dobbeltblindede eksperimenter.
eller være statistisk agnostiske overfor hvad vores resultater måtte blive.
Men partiskhed sniger sig ind i hvad, vi vælger at studere,
og hvordan vi vælger, at studere det.
Så vi har fokuseret på serotonin de sidste 30 år
ofte på bekostning af andre løsninger.
Vi har stadig ingen kur,
og hvad nu hvis serotonin ikke er det altomfattende svar på depression?
Hvad hvis det ikke er en central del af det?
Det betyder, at uanset hvor meget tid
eller penge eller arbejde vi hælder i det,
vil det aldrig lede til en kur.
I de senere år har lægestanden opdaget
det formentlig eneste rigtigt nye antidepressivum siden SSRI'erne,
Calypsol,
og det virker rigtigt hurtigt, inden for få timer eller en dag,
og det virker ikke på serotonin.
Den virker på glutamat, som er en anden neurotransmitter.
Det er også en nyorientering.
Det blev oprindeligt brugt som anæstesi under operationer.
Men modsat de andre medikamenter,
som blev opdaget relativt hurtigt,
tog det os 20 år
for at indse at Calypsol var et antidepressivum,
til trods for at det formentlig er et bedre antidepressivum
end de andre typer medicin.
Det er angiveligt på grund af det faktum, at det er et bedre antidepressivum,
at det var sværere for os at opdage.
Der var ingen mani som tegn på dets effekt.
I 2013, på Columbia University,
samarbejdede jeg med min kollega,
Dr. Christine Ann Denny,
hvor vi studerede Calypsol som et antidepressivum på mus.
Calypsol har rigtigt kort halveringstid,
hvilket betyder det er ude af din krop indenfor få timer.
Dette var blot testforsøg.
Vi gav mus en indsprøjtning
og ventede så en uge,
for så at lave et nyt forsøg for at spare penge.
I et af de forsøg jeg foretog
stressede vi musene
og brugte det som en simulation af depression.
I første omgang så det slet ikke ud til at virke.
Så vi kunne have stoppet der.
Men jeg har brugt denne simulation af depression i mange år,
og dataene så mærkelige ud.
Det så forkert ud for mig.
Så jeg startede forfra,
og reanalyserede dataene
baseret på, hvorvidt musene havde fået den ene indsprøjtning af Calypsol
ugen forinden.
Og det så nogenlunde sådan ud.
Hvis I ser længst mod venstre,
og hvis vi putter en mus ind i det nye rum,
dette er boksen, det er meget spændende,
så vil en mus krybe rundt og udforske,
og den lyserøde streg forestiller sporet, hvor musene har gået.
Og vi gav dem en anden mus i en blyantholder,
som den kan beslutte at interagere med.
Dette er også en dramatisering, hvis der skulle herske tvivl om det.
En normal mus vil udforske sine omgivelser,
være social.
Prøv at se hvad der sker.
Hvis man stresser en mus i denne depressionssimulation,
som er den midterste boks,
er de ikke sociale, de udforsker ikke.
De gemmer sig for det meste i det bageste hjørne, bag en kop.
Men musene som havde fået den ene indsprøjtning af Calypsol,
her til højre,
udforskede, og de var sociale.
De så ud til aldrig at have været udsat for stress,
hvilket er en umulighed.
Vi kunne have valgt at stoppe dér,
men Christine havde også brugt Calypsol som anæstesi før,
og for nogle år siden, så hun,
at det lod til at have en mærkelig effekt på celler
og anden adfærd,
som lod til at virke lang tid efter medicinens indtag,
til et par uger efter.
Så vi tænkte: Okay,
måske er det ikke en total umulighed,
men vi var virkelig skeptiske.
Så vi gjorde hvad man gør, når man ikke er sikker:
Vi gentog forsøgene.
Jeg kan huske at jeg var i dyre-afsnittet,
ved at flytte mus fra boks til boks for at teste dem,
og Christine sad faktisk på gulvet med sin computer i skødet,
så musene ikke kunne se hende,
og hun analyserede dataene i realtid.
Jeg kan huske, at vi råbte,
som man faktisk ikke må i et dyre-afsnit, hvor dyrene testes,
fordi det havde virket.
Det virkede som om, at musene var immune overfor stress,
eller var upassende glade, eller hvordan man nu vil beskrive det.
Vi var virkelig forventningsfulde.
Og så blev vi virkelig skeptiske fordi det var for godt til at være sandt.
Så vi gjorde det igen.
Så eksperimenterede vi igen imod en PTSD-simulation,
og gentog det igen i en fysiologisk simulation,
hvor vi kun uddelte stresshormoner.
Og vores studerende lavede det.
Og så havde vi vores samarbejdspartnere i Frankrig til at gøre forsøgene.
Hver eneste gang nogen kørte forsøgene, bekræftede de det samme.
Det virkede til, at en enkelt indsprøjtning af Calypsol,
på en eller anden måde beskyttede mod stress i ugevis.
Vi publicerede dette for et år siden,
men siden da, har andre laboratorier, uafhængigt, bekræftet denne virkning.
Vi ved ikke hvad der skyldes depression,
men vi ved, at stress er den første udløser
i 80 procent af tilfældene,
og at depression og PTSD er forskellige sygdomme,
men dette har de til fælles.
Det er traumatisk stress,
såsom i kampzoner, ved naturkatastrofer,
vold i samfundet eller seksuelle overfald,
som udløser posttraumatisk stress syndrom,
ikke alle der udsættes for stress udvikler en psykisk lidelse.
Denne evne til at opleve stress, og være resilient i forhold til den,
at komme igennem den, og ikke udvikle depression eller PTSD,
kendes som stress-resiliens,
og varierer fra person til person.
Vi har altid tænkt på det som en passiv egenskab.
Det er fraværet af modtagelighed
og risikofaktorer for disse sygdomme.
Men hvad hvis det var aktiv?
Måske kunne vi forbedre det
lidt ligesom at tage en rustning på.
Vi havde ved et tilfælde opdaget det første resiliens-forbedrende stof.
Vi indsprøjtede kun en meget lille dosis af stoffet,
og det varede i ugevis,
meget ulig hvad vi ellers ser med antidepressiva.
Men det er sammenligneligt med, hvad vi ser i immunitetsvacciner.
Ved immunitetsvacciner får du en indsprøjtning,
og uger, måneder eller år senere,
når du faktisk udsættes for bakterier,
er det ikke vaccinen i din krop, der beskytter dig.
Det er dit eget immunsystem,
som har udviklet resistens og resiliens overfor disse bakterier, og nedkæmper dem,
så du faktisk aldrig får den infektion.
Hvilket er ganske forskelligt fra f.eks. behandlinger.
I tilfælde af at du får infektionen, er du eksponeret for bakterien,
du bliver syg, og så indtager du et antibiotikum, som så kurerer det,
og de stoffer arbejder faktisk på at slå bakterien ihjel.
Som jeg sagde tidligere, med dette palliativ
tager du noget som vil undertrykke symptomerne,
men som ikke behandler den underliggende infektion,
og du får det kun bedre mens du tager stoffet,
og derfor skal man fortsætte indtaget.
Ved depression og PTSD --
her er din eksponering for stress --
så har vi kun palliativ hjælp.
Antidepressiva undertrykker blot symptomer,
og derfor er du nødt til, at blive ved med at tage dem
hele sygdommens liv,
som tit korrelerer med længden af dit liv.
Så vi kalder vore resiliens-forbedrende stoffer for "paravacciner",
som betyder "vaccine-lignende",
fordi det virker til at de måske har potentialet til
at beskytte mod stress,
og forhindre mus i at udvikle
depression og posttraumatisk stress syndrom.
Det er ikke alle antidepressiva, der også fungerer som paravacciner.
Vi prøvede også med Prozac,
og det havde ingen effekt.
Så hvis vi skal overføre dette til mennesker,
så er vi muligvis i stand til at beskytte folk,
som antageligt er i fare for
at udvikle stress-inducerede lidelser som depression og PTSD.
Det er f.eks. ambulancepersonnel og brandmænd,
flygtninge, indsatte i fængsler og fængselsbetjente,
soldater og så videre.
For at formidle en fornemmelse af omfanget af disse sygdomme,
var den samlede globale byrde af sygdom i 2010
estimeret til 2,5 billioner dollars,
og eftersom de er kroniske,
tiltager omkostningerne betragteligt, og forventes at stige
til op mod seks billioner dollars alene indenfor de næste 15 år.
Som jeg nævnte før,
kan nyorientering være en udfordring grundet vores forudindtagethed.
Calypsol har et andet navn,
ketamin,
som igen kaldes noget andet,
Special K,
som er et feststof og et misbrugsstof.
Det anvendes stadig globalt som et anæstesi-præparat.
Det anvendes til børn. Vi bruger det på slagmarker.
Det er faktisk det foretrukne præparat i mange udviklingslande,
fordi det ikke påvirker vejrtrækning.
Den er på WHO's liste over de mest uundværlige mediciner i verden.
Havde vi opdaget ketamin som en paravaccine først,
havde det været let for os at udvikle stoffet yderligere,
men vi skal bekæmpe vores fastlåste fokus
og vores respektive udgangspunkt.
Heldigvis er det ikke det eneste medikament, vi har opdaget,
som har disse profylaktiske og paravaccinale egenskaber,
men alle de andre medikamenter, vi har opdaget,
eller blandinger af medikamenter, er helt nye.
De skal igennem hele den medicinske godkendelsesproces --
hvis de da overhovedet bliver mulige at godkende til brug for mennesker.
Og det tager årevis.
Så, hvis vi vil have noget til at ske tidligere,
så er ketamin allerede godkendt til medicinbrug.
Det er godkendt og tilgængeligt til menneskeligt forbrug.
Vi kan udvikle det for en brøkdel af prisen og tiden.
Men ud over fastlåst fokus, og mentalt udgangspunkt,
så er der en anden udfordring med at anvende medikamenter på ny,
som er politik.
Der er ikke noget incitament,
når et medikament ikke er patenteret og dermed ikke længere ekslusivt
for medicinalindustrien til at udvikle dem,
fordi de ikke tjener penge.
Det gælder ikke kun ketamin. Det gælder alle stoffer.
Uanset hvad er idéen i sig selv en nyskabelse i psykiatrien,
at bruge medicin til at forebygge psykiske sygdomme
modsat blot at behandle dem.
Det er muligt, at vi om 20, 50, 100 år,
vil se tilbage på depression og PTSD
på samme måde, som vi ser tilbage på tuberkulosesanatorier
som et fortidslevn.
Dette kunne være begyndelsen på enden af den psykiske lidelses epidemi.
Men som en stor videnskabsmand engang sagde:
"Kun en tåbe er skråsikker på noget som helst.
En vis mand bliver ved med at gætte."
Tak skal I have.
(Bifald)