Neki ljudi su opsednuti francuskim vinima.
Drugi vole da igraju golf
ili da prosto gutaju knjige.
Moram priznati da je jedno od mojih najvećih zadovoljstava u životu
pomalo specifično.
Ne mogu vam opisati koliko uživam posmatrajući gradove iz vazduha,
kroz prozor aviona.
Neki gradovi su mirni i industrijski.
kao što je Dizeldorf
ili Luivil.
Drugi zrače energijom koju jedva mogu da kontrolišu
kao Njujork
ili Hong Kong.
A onda imate Pariz,
ili Istanbul,
i njihovu patinu punu istorije.
Ja vidim gradove kao živa bića.
I kada ih tako posmatram sa visine,
volim da pronalazim glavne ulice i auto-puteve koji im daju strukturu.
Pogotovo noću,
kad putnici čine da ove arterije izgledaju dramatično crveno i zlatno,
gradski krvotok vrši svoju vitalnu funkciju
baš pred vašim očima.
Ali, kada sedim u svom autu,
posle sat i po vožnje svakog dana,
realnost izgleda potpuno drugačije.
(Smeh)
Bas ništa -
ni javni radio,
ni radijske emisije -
(Smeh)
Pa čak ni sabrana meditacija
ne čine ovo vreme vrednim življenja.
(Smeh)
Zar nije apsurdno
da smo stvorili automobile koji dostižu brzinu od 200 km/h,
a da ih sada vozimo istom brzinom kao i kočije iz 19. veka?
(Smeh)
Samo u SAD-u
smo proveli 29,6 milijardi sati u prevozu u 2014. godini.
Sa tom količinom vremena,
drevni Egipćani bi mogli sagraditi 26 piramida u Gizi.
(Smeh)
Mi to uradimo u jednoj godini.
Neopisiv gubitak vremena, energije i ljudskog potencijala.
Decenijama,
naš lek za zakrčenost je bio jednostavan:
izgraditi nove puteve ili uvećati postojeće.
I uspevalo nam je.
U Parizu je uspeh bio zadivljujuć
kada je u gradu porušeno na stotine istorijskih građevina
da bi se izgradilo 140 km
bulevara koji vozačima olakšavaju vožnju.
I to i dalje uspeva u novim, brzo širećim gradovima.
Međutim, u utvrđenijim urbanim centrima
značajno proširenje saobraćajne mreže je gotovo nemoguće:
nastanjenost je pregusta,
nekretnine preskupe,
a javni prihodi preosetljivi.
Krvotok našeg grada se zapušava i razboljeva,
a na to moramo obratiti pažnju.
Naš trenutni način razmišljanja ne funkcioniše.
Da bi naš saobraćaj tekao,
treba nam novi izvor inspiracije.
Posle 16 godina rada u saobraćaju,
moj „aha“ momenat se desio u razgovaru sa mušterijom biotehnologom.
Ona mi je govorila kako je njena terapija
ojačavala određene osobine našeg kardiovaskularnog sistema.
„Sjajno,“ pomislio sam, „naš krvotok -
sve vene i arterije u našem telu
sprovode logistička čuda svakog dana.“
To je bio momenat kada sam shvatio
da je biologija u poslu transporta
već milijardama godina.
Testirala je bezbrojna rešenja
za premeštanje hranljivih materija, gasova i proteina.
Zaista jeste najprefinjenija transportna laboratorija na svetu.
Šta ako se rešenje za naše saobraćajne probleme
nalazi baš u nama samima?
Želeo sam da saznam
zbog čega krv teče našim venama celog života,
a naši veliki gradovi su svakodnevno zakrčeni.
Realno gledajući, mi posmatramo dve sasvim različite mreže.
Ne znam da li ste svesni,
ali svako od nas ima 100 000 kilometara krvnih sudova u telu -
100 000 kilometara.
To su dve i po dužine Zemljinog obima,
unutar vas.
To znači da se krvni sudovi nalaze svuda unutar nas,
ne samo ispod površine kože.
Ali, ako pogledate naše gradove,
istina je da imamo nekolicinu podzemnih veza
i isto tako nekoliko tunela i mostova,
kao i po koji helikopter u vazduhu.
Ipak, velika većina našeg saobraćaja je skoncentrisana na zemlji,
na površini.
Drugačije govoreći,
dok naš vaskularni sistem unutar nas koristi tri dimenzije,
naš urbani saobraćaj je pretežno dvodimenzionalan.
Dakle, ono što je potrebno je da prihvatimo tu vertikalnost.
Ako je naša površinska mreža zasićena,
hade da izdignemo saobraćaj.
Ovaj kineski koncept autobusa koji može da opkorači gužvu u saobraćaju
nam je otvorio oči kako može da se razmišlja o prostoru i kretanju
u našim gradovima.
A možemo ići i više
i okačiti naš saobraćaj kao što smo i električnu mrežu.
Tel Aviv i Abu Dabi će pokušati da testiraju
ove futurističke mreže obešenih magnetnih kapsula.
A možemo se i još penjati i poleteti.
Činjenica da kompanija kao što je Erbas ozbiljno radi
na letećim gradskim taksijima
nam govori nešto.
Leteći automobili se konačno sele iz deža vua naučne fantastike
u teritorije primamljivih poslovnih ponuda.
To je jedan uzbudljiv momenat.
Dakle, izgradnja trodimenzionalne saobraćajne mreže
je jedan od načina da ublažimo i rešimo saobraćajne zastoje.
Ali to nije jedini način.
Moramo dovesti u pitanje
i druge fundamentalne odluke koje smo doneli,
kao što su vozila koja koristimo.
Zamislite samo vrlo poznat prizor.
Vozite se već 42 minuta.
Dvoje dece iza vas postaju nemirni.
I kasnite.
Da li vidite taj spori auto ispred vas?
Uvek se pojavi kad kasnite, zar ne?
(Smeh)
Taj vozač je u potrazi za parkingom.
Nema slobodnog parking mesta u celoj zoni,
ali kako da on to zna?
Procenjeno je da je čak 30 posto gradskog saobraćaja prouzrokovano
vozačima koji traže parking.
Vidite li stotinu automobila oko vas?
Osamdeset pet njih imaju samo jednog putnika.
Tih 85 vozača bi svi stali u jedan londonski crveni autobus.
Dakle, pitanje je
zašto traćimo prostor ako je to nešto što nam je najpotrebnije?
Zašto ovo činimo sami sebi?
Biologija tako nešto nikad ne bi uradila.
Prostor unutar naših arterija je u potpunosti iskorišćen.
Svakim otkucajem srca,
viši krvni pritisak bukvalno sabija milione crvenih krvnih zrnaca
u ogromne pakete kiseonika
koji hitro teku našim telom.
Nije protraćen ni sićušni prostor unutar crvenih krvnih zrnaca.
Ukoliko su zdrave,
više od 95 posto njihovog kapaciteta da skladište kiseonik je iskorišćeno.
Zamislite samo da su vozila koja koristimo u našim gradovima
95 posto popunjena,
sav taj prostor koji bismo imali da pešačimo, vozimo bicikle
i uživamo u svojim gradovima?
Razlog zbog kog je krv tako neverovatno efikasna
je taj što naša crvena krvna zrnca nisu privržena određenim organima ili tkivima;
u suprotnom bismo verovatno imali zastoje u svojim venama.
Ne, oni su podeljeni.
Podeljeni među svim ćelijama u našem telu.
I baš zbog toga što je naša mreža toliko prostrana,
svaka od naših 37 biliona ćelija dobije svoju porciju kiseonika
baš onda kada joj treba.
Krv je i kolektivni i individualni vid transporta.
Međutim, u slučaju naših gradova,
malo smo zapeli.
Zapeli u neprekidnoj raspravi
između stvaranja „auto-centričnog“ društva ili prostranih sistema za masovni prevoz.
Smatram da treba prevazići ovo.
Smatram da možemo napraviti vozila koja spajaju pogodnost automobila
sa efikasnošću vozova i autobusa.
Zamislite samo.
Udobno sedite u brzom i mirnom gradskom vozu
zajedno sa još 1 200 putnika.
Problem sa gradskim vozovima
je što ponekad treba da se zaustavite pet, deset, petnaest puta
pre krajnje destinacije.
Šta ako u ovom vozu ne biste morali da se zaustavljate?
U ovom vozu, vagoni se mogu dinamički otkačiti dok se krećete
i postati brzi samoupravljački autobusi
koji se kreću sekundarnom mrežom puteva.
I tako bez ijedne stanice
ili otegnutih presedanja,
sedite u autobusu koji se kreće prema vašem predgrađu.
A kada se približite,
odeljak u kom sedite se odvaja
i sam vas vozi pravo do kućnog praga.
Istovremeno je i kolektivno i individualno
i moglo bi biti jedno od modularnih, samoupravljajućih vozila sutrašnjice.
Sada...
kao da šetnja gradom koji zuji od dronova,
letećih taksija, modularnih autobusa i visećih magnetnih kapsula
nije bila dovoljno egzotična,
smatram da postoji još jedan način
koji bi gradski prevoz učinio očaravajućim.
Ako malo bolje razmislite,
sadašnja generacija samoupravljajućih auta samo pokušava da nađe svoje mesto
u saobraćajnoj mreži napravljenoj od ljudi za ljude.
Oni pokušavaju da savladaju saobraćajna pravila,
što je relativno jednostavno,
kao i da se nose sa ljudskom nepredvidivošću,
što je malo zahtevnije.
A šta bi bilo kada bi čitavi gradovi postali samoupravljajući?
Da li bi nam bili potrebni semafori?
Da li bi nam bile potrebne trake?
A ograničenja brzine?
Crvena krvna zrnca ne teku u trakama.
Nikad ne staju na crveno svetlo.
U prvim samoupravljajućim gradovima,
nećete naći ni crvena svetla ni trake.
A kada su svi automobili samoupravljajući i umreženi,
sve je predvidivo, a vreme reakcije minimalno.
Mogu voziti mnogo brže i mogu preduzeti
bilo kakvu racionalnu inicijativu koja ih može ubrzati,
kao i vozila oko njih.
Umesto strogih saobraćajnih pravila,
tok će biti regulisan
mrežom dinamičnih algoritama koji bi se konstantno poboljšavali.
Rezultat je čudan saobraćaj
koji spaja brzu, a uglađenu strogost nemačkih auto-puteva
i kreativnu vitalnost saobraćajnica u Mumbaju.
(Smeh)
Saobraćaj će biti bujan i funkcionalan.
Biće tečan poput naše krvi.
I kao neki čudnovati paradoks,
što robotizovaniji naš saobraćaj bude,
to će njegovo kretanje biti življe i prirodnije.
Dakle, da,
danas biologija ima sve atribute jednog saobraćajnog genija,
ali ovaj proces je trajao milijardama godina
i prošao kroz razne iteracije i mutacije.
Ne možemo čekati milijardu godina da naš saobraćajni sistem evoluira.
Mi sada imamo snove,
koncepte
i tehnologiju
da stvorimo trodimenzionalnu saobraćajnu mrežu,
izumemo nova vozila
i izmenimo tok u našim gradovima.
Uradimo to.
Hvala.
(Aplauz)