Egyesek a francia borok megszállottjai,
mások golfozni szeretnek,
vagy elmerülni az irodalomban.
Be kell vallanom, az én egyik legnagyobb szenvedélyem
kissé sajátos.
El sem tudom mondani, mennyire élvezem a városokat az égből,
egy repülőgép ablakából megfigyelni.
Egyesek nyugodt, ipari városok
mint Düsseldorf,
vagy Louisville.
Más városok annyi energiával bírnak, hogy azt már alig bírják féken tartani,
mint például New York,
vagy Hong-Kong.
Aztán ott van Párizs,
vagy Isztambul,
gazdag, patinás történelmükkel.
A városokra élőlényekként tekintek.
Amikor felfedezem őket onnan a magasból,
rátalálok a szerkezetüket kirajzoló fő útvonalakra és autópályákra.
Különösen éjszaka,
amikor az ingázók az artériákat mély vörös és arany színűre festik:
a város érrendszere az élethez szükséges szerepét tárja
közvetlenül a szemünk elé.
Amikor azonban az autómban ülök,
napi másfél óra ingázást követően,
a valóság teljesen más.
(Nevetés)
Semmivel --
sem rádióval,
sem a podcasttal --
(Nevetés)
Még éber meditációval sem
tehető hasznossá az így elpazarolt idő.
(Nevetés)
Hát nem abszurd,
hogy autóink képesek akár 200 km/h-vall is menni,
ám mégis a 19. századi lovaskocsik sebességével közlekedünk?
(Nevetés)
Csak az Egyesült Államokban
a 2014-es évben 29,6 milliárd órát töltöttünk ingázással.
Ennyi idő alatt
az ókori egyiptomiak még 26 piramist építhettek volna Gízában.
(Nevetés)
Egy év leforgása alatt.
Rengeteg idő, energia és lehetőség elvesztegetése.
Már évtizedek óta
a forgalmi torlódásokra adott válaszunk egyszerű:
építsünk új utakat, vagy bővítsük a meglévőt.
És ez működött is.
Remekül működött Párizsban,
amikor százával romboltak le történelmi épületeket,
hogy 136 km-nyi
közlekedésbarát sugárútért cserébe.
Működik napjainkban is a gyorsan növekvő városokban.
Azonban a már kiépült városközpontokban
jelentős hálózatbővítés jóformán lehetetlen:
az élettér sűrűn lakott,
az ingatlan túl drága,
az állami finanszírozás túlságosan beteges.
Városunk érrendszere elzáródik, megbetegszik,
erre pedig figyelnünk kellene.
Napjaink gondolkodásmódja nem folytatható tovább.
A forgalom zavartalan áramlása érdekében
az ösztönzés egy új forrására van szükségünk.
Közlekedési területen eltöltött 16 év után az "aha élményemet"
egy biomérnők vásárlóval történő beszélgetés során éltem meg.
Elmesélte, hogy kezelésének köszönhetően hogyan sikerült
az érrendszer speciális tulajdonságait kihasználnia.
"Hűha" - gondoltam, "Az érrendszerünk--
testünk vénáinak, artériáinak működése
a logisztika csodája minden egyes napon."
Ez volt az a pillanat, amikor rádöbbentem,
hogy a biológia évmilliárdok óta
a szállítmányozási bizniszben utazik.
Számtalan megoldási lehetőséget próbált ki
a tápanyagok, gázok és fehérjék mozgatására.
Valóban a világ legkifinomultabb szállítmányozási laborja.
Mi lenne, ha a közlekedés problémáinak megoldást magunkban keresnénk?
Amit tudni akartam:
Hogyan képes a vér az artériákban a zavartalan áramlásra egész életünkön át,
míg nagyvárosaink forgalma naponta bedugul?
A helyzet az, hogy ez két, egymástól teljesen különböző hálózat.
Nem tudom tudták-e,
hogy testünket 96 560 km hosszú érhálózat szövi át --
96 560 km!
A Föld kerületének két és félszerese,
mindannyiunk testében.
Ez azt jelenti, hogy a vérerek egész testünket átszövik,
nem csupán a bőrünk alatti területet.
Azonban ha szemügyre vesszük városainkat,
igen, természetesen találunk földalatti vasútvonalakat,
néhány alagutat, hidakat,
még néhány helikoptert is fenn az égen.
A forgalom túlnyomó többsége azonban
a felszínen központosul.
Más szóval,
míg érrendszerük három dimenzióban szövi át testünk egészét,
a városi a közlekedés többnyire kétdimenziós.
Vonjuk hát be a függőleges dimenziót!
Ha a felszínen a hálózat telített,
nincs mit tenni, emeljük fel a forgalmat.
Íme egy kínai elgondolás egyfajta autóbuszról, mely közrefogja a dugót--
a tér és a mozgás egy merőben új megközelítése
városainkban.
De emelkedjünk magasabbra,
lebegtessük a forgalmat ahogy tettük azt az elektromos hálózattal.
Tel Avivban, Abu Dhabiban tervezik az ilyen futurisztikus
a lebegtetett mágneses gondolák hálózatának tesztelését.
De juthatunk még magasabbra is: repülhetünk.
Az a tény, hogy egy olyan vállalat, mint az Airbus
komoly munkálatokat folytat a városi légi taxizás témájában,
sokat sejtet.
A repülő autók a tudományos fantasztikum déja vu érzéséből
végre vonzó piaci üzletággá fejlődnek.
Ez aztán egy izgalmas pillanat.
A háromdimenziós közlekedési hálózatok kiépítésével tehát
képesek volnánk mérsékelni, megszüntetni a forgalmi dugókat.
De nem ez az egyetlen megoldás.
Alapvető döntéseinket kell hogy újragondoljuk
közlekedési eszközeink használatáról.
A közismert szituáció:
Már 42 perce ül a volán mögött.
A hátsó ülésben a két gyerek egyre nyugtalanabb.
És késésben van.
Látja azt az araszolgató autót maga előtt?
Mindig akkor amikor késében van, ugye?
(Nevetés)
A vezetője parkolóhelyet keres.
Nincs szabad hely az egész környéken,
de ezt honnan is tudná?
Becslések szerint a városi forgalom 30%- át
parkolóhelyet kereső sofőrök teszik ki.
Látja maga előtt a 100 darab autót?
Közülük 85-ben mindössze egy személy van.
Ez a 85 személy mind elférne egy londoni piros buszon.
A kérdés tehát:
Miért pazarolunk el ennyi szabad teret, amikor leginkább erre van szükségünk?
Miért tesszük ezt magunkkal?
A biológia soha nem tenne ilyet.
Ereinkben a hely teljes egészében kihasznált.
A vérnyomás minden egyes szívdobbanás során
milliónyi vörösvértestet tömörít
oxigént szállító vonattá,
és keringeti sebesen egész testünkben.
Még a vörösvértestekben lévő aprócska tér sem megy veszendőbe.
Egészséges állapotban
oxigénkapacitásuknak több mint 95%-os a kihasználtsága.
El tudják képzelni, hogy városainkban a járművek
95%-ig tele közlekedne,
és a fennmaradó teret gyaloglásra, kerékpározásra használhatják,
így élvezve városuk tereit?
A vér hihetetlen hatékonyságának az oka,
hogy a vörösvértestek nem csupán meghatározott szervek
vagy szövetek ellátására szolgálnak;
ha így lenne, bizonyára dugók alakulnának ki az ereinkben.
Nem, osztoznak rajtuk.
Testünk minden egyes sejtjének ellátását szolgálják.
És mivel hálózatunk ennyire átfogó,
az oxigén kivétel nélkül mind a 37 milliárd sejtjéhez eljut,
pontosan akkor, amikor szükség van rá.
A vér a egyszerre a közlekedés együttes és egyéni formája.
Ami viszont a városainkat illeti,
ott megrekedtünk.
Megrekedtünk az autóközpontú társadalomról
és a kiterjedt tömegközlekedési rendszerekről folyó parttalan vitában.
Úgy gondolom, túl kéne lépnünk ezen.
Hiszem, hogy képesek vagyunk a személyautók kényelmét és a vonatok,
buszok hatásfokát egyesítő járművek alkotására.
Képzeljék csak el:
Kényelmesen, zavartalanul utaznak egy gyors városi vonaton
a többi 1200 utas társaságában.
A probléma ezekkel a vonatokkal az,
hogy még a célállomás előtt,
gyakorta 5, 10, 15 alkalommal is megállnak.
Milyen volna, ha vonatnak nem volna szüksége megállásra?
Egy ilyen vonatban
a kocsi mozgás közben lekapcsolódik,
és vezető nélküli, expressz busszá alakulva,
útját egy másodlagos úthálózaton folytatja.
Így megállás
és hosszas átszállás nélkül
egy olyan buszon utazik, ami egyenesen az ön külvárosába tart.
És amikor már közeledik a céljához,
az önt szállító rész leválasztódik,
és önvezető módon, otthonának bejárati ajtaja elé szállítja önt.
Egyszerre közösségi és egyéni jellegű.
Ez lehetne a holnap osztott, moduláris, vezető nélküli járműve.
Namármost...
ha a drónoktól, repülő taxiktól, moduláris buszoktól
és lebegő mágneses gondoláktól nyüzsgő város
nem volna elég egzotikus,
akkor azt hiszem van egy másik erő is,
ami lenyűgözővé teszi a városi közlekedést.
Ha belegondolunk,
a vezető nélküli autók jelen generációja még csak most készül utat törni magának
egy emberek által, embereknek készült közlekedési hálózatban.
Tanulják a közlekedési szabályokat, ami viszonylag egyszerű,
és próbálnak megbirkózni az emberi kiszámíthatatlansággal,
ami már jóval nagyobb kihívást jelent.
De mi fog történni, amikor egész városok válnak önvezetővé?
Lesz szükség rendőrlámpára?
Forgalmi sávra?
Sebességkorlátozásra?
A vörösvértest nem forgalmi sávokban közlekedik.
Nem áll meg piros jelzésnél.
Az első önvezető városokban
nem lesz piros lámpa, sem forgalmi sáv.
És amint az összes jármű vezető nélküli és egymáshoz kapcsolt lesz,
minden kiszámíthatóvá válik, a reakcióidő pedig minimumra csökken.
Sokkal gyorsabban közlekednek,
és minden racionális lehetőséget kihasználnak a saját,
vagy a környező autók sebességének fokozására.
A merev közlekedési szabályok helyett tehát
az áramlás szabályozása történik
egy dinamikus, és önmagát állandóan fejlesztő algoritmikus háló által.
Az eredmény: különös közlekedési rend,
amely a német autópályák sebességét és szigorú rendjét
vegyíti Mumbai kereszteződéseinek kreatív vitalitásával.
(Nevetés)
A forgalom funkcionálisan életerőssé válik.
Cseppfolyós lesz, akár a vérünk.
És egy különös ellentmondással,
ahogy minél gépiesebbé válik közlekedési hálózatunk,
annál organikusabbnak és élettel telibbnek fogjuk érezni.
Tehát igen,
a biológia mindent tud, amit egy közlekedésszervezési lángelme csak tudhat.
Azonban míg ide jutott, évmilliárdok teltek el,
miközben számos iteráció és mutáció történt.
Mi nem várhatunk évmilliárdokat a közlekedésünk fejlesztésével.
Megvannak az álmaink,
elképzeléseink,
és technológiánk
3-D közlekedési rendszer kiépítéséhez,
új járművek feltalálásához,
és városaink forgalmának megújításához.
Lássunk hát munkához!
Köszönöm
(Taps)