Ja sam novinarka,
tako da volim da tragam za neispričanim pričama,
životima koji se tiho odigravaju pod vrištavim naslovnicama.
Takođe sam krenula svojim putem puštanja korenja,
biranja partnera, pravljenja beba.
Stoga sam poslednjih nekoliko godina
pokušavala da razumem
šta čini dobar život u 21. veku,
ujedno zato što me fasciniraju moralne i filozofske implikacije,
ali i zato što su i meni samoj očajnički potrebni odgovori.
Živimo u nestabilno vreme.
Zapravo, prvi put u američkoj istoriji,
većina roditelja ne misli da će njihovoj deci biti bolje
nego što je bilo njima.
To važi za bogate i siromašne, muškarce i žene.
Neki od vas možda čuju to i osećaju se tužno.
Na kraju krajeva, Amerika duboko ulaže
u tu ideju ekonomskog prevazilaženja,
da svaka generacija pravi veliki skok u odnosu na onu prethodnu,
da više zarađuje, više kupuje, da postaje nešto više.
Izvezli smo ovaj san po celom svetu,
tako da deca u Brazilu, Kini, pa čak i u Keniji
nasleđuju naša nezasita očekivanja
da stičemo više.
Međutim, kada sam prvi put pročitala ovo istorijsko istraživanje,
nije me zapravo rastužilo.
Učinilo se kao provokacija.
„Bolje“ na osnovu čijih standarda?
Da li je „bolje“ pronaći siguran posao
na koji možete da računate do kraja života?
Takvi su skoro sasvim nestali.
Ljudi menjaju poslove u proseku na svakih 4,7 godina,
a procenjuje se da će do 2020. godine
skoro polovina Amerikanaca imati honorarne poslove.
Dobro, da li je „bolje“ samo broj?
Da li se tu radi samo o zarađivanju koliko god je više moguće?
Prema toj jedinstvenoj meri, propadamo.
Medijana prihoda po glavi stanovnika nije se menjala od oko 2000. godine,
korigovano za inflaciju.
U redu, da li je bolje imati veliku kuću sa belom drvenom ogradom?
To radi manje nas.
Približno pet miliona ljudi je izgubilo dom tokom velike recesije,
a još više nas se otreznilo po pitanju toga dokle smo spremni da idemo -
ili da nas prevare da idemo, u mnogim pljačkaškim slučajevima -
da bismo držali tu tapiju.
Stope vlasništva nad kućama su na najnižem nivou od 1995. godine.
U redu, dakle, ne pronalazimo stabilno zaposlenje,
ne zarađujemo toliko novca
i ne živimo u velikim skupim kućama.
Zazvonite pogrebna zvona
za sve što je Ameriku činilo velikom.
Ipak,
da li su to najbolje mere veličine jedne zemlje
ili dobro proživljenog života?
Ja smatram da Ameriku čini velikom njen duh ponovnog otkrivanja.
Po okončanju velike recesije,
sve više Amerikanaca iznova definiše šta „bolje“ zaista znači.
Ispostavilo se da ima više veze sa zajednicom i kreativnošću
nego sa dolarima i centima.
Da budem vrlo jasna,
novac je potreban za 14,8 posto Amerikanaca koji žive u siromaštvu,
prosto i jednostavno.
A svima nama su potrebni zakoni da nas štete od eksploatacije
poslodavaca i finansijskih institucija.
Ništa što sledi ne treba da ukaže da je jaz između bogatih i siromašnih
ništa manje nego duboko nemoralan.
Međutim,
prečesto dopuštamo da razgovor tu stane.
Govorimo o siromaštvu kao da se radi o monolitnom iskustvu;
o siromašnima kao da su jedine žrtve.
Deo onoga što sam naučila kroz svoje istraživanje i izveštavanje
je da veštinu kvalitetnog života
često najvičnije upražnjavaju najugroženiji.
Ako je potreba majka svih izuma,
došla sam do uverenja
da recesija može biti otac svesnosti.
Suočava nas sa dubokim pitanjima
za koja bismo bili previše lenji ili rasejani da bismo ih postavili
u vreme relativne udobnosti.
Kako bi trebalo da radimo?
Kako treba da živimo?
Svi mi, bilo da to uviđamo ili ne,
tražimo odgovore na ta pitanja,
dok nam preci na neki način šapuću u uvo.
Moj pradeda je bio pijanac u Detroitu
koji je ponekad uspevao da zadrži posao u fabrici.
Imao je, koliko god neverovatno zvučalo,
21 dete,
sa jednom ženom, mojom prababom,
koja je umrla u 47. godini od raka jajnika.
Ja sam trudna sa svojim drugim detetom
i ne mogu ni da zamislim kroz šta sve mora da je prošla.
Ako pokušavate da izračunate - bilo je šest pari blizanaca.
Tako je moj deda, njihov sin,
postao trgovački putnik i doživeo je veliki uspeh i nagli pad.
Tako je moj tata odrastao otvarajući vrata uterivačima dugova
i pretvarajući se da mu roditelji nisu kod kuće.
On je zapravo sam skinuo svoju protezu kleštima u garaži
kada mu je otac priznao da nema novca da se vrate kod ortodonta.
Tako je moj otac, što ne iznenađuje,
postao advokat za bankrot.
Ne bi se mogao bolji roman napisati, zar ne?
Bio je opsednut obezbeđivanjem sigurnih temelja
za mog brata i mene.
Zato ja postavljam ova pitanja prolazeći kroz nekoliko generacija borbe.
Moji roditelji su se postarali da odrastem na čvrstoj podlozi
koja omogućava osobi da preispituje, rizikuje i načini skok.
Ironično, a verovatno ponekad na njihovo razočaranje,
njihova čvrsta posvećenost sigurnosti je upravo ono
što mi omogućava da preispitujem njenu vrednost,
ili makar njenu vrednost kako smo je istorijski definisali
u 21. veku.
Hajde da prionemo na prvo pitanje.
Kako bi trebalo da radimo?
Treba da radimo kao naše majke.
Tako je - proveli smo decenije
pokušavajući da uklopimo žene u svet rada koji je izgrađen za kompanijske muškarce.
Mnogi su lomili kičmu da bi se uklopili,
ali su drugi ucrtali neuobičajeniju stazu,
stvarajući kolaž smisla i novca
sa dovoljno fleksibilnosti da bi radili ono što moraju
za one koje vole.
Moja mama to naziva „prosto učiniti da funkcioniše“.
Danas čujem kako životni treneri to nazivaju „portfolio karijerom“.
Kako god da to nazovete,
sve više muškaraca žudi za tim celovitim, ako ne i napregnutim životima.
Bude se uz želju i dužnost da budu prisutni očevi i sinovi.
Umetnica En Hamilton je rekla:
„Rad je način saznavanja.“
Rad je način saznavanja.
Drugim rečima, ono na čemu radimo
je ono što razumemo o svetu.
Ako je to istina, a mislim da jeste,
onda su žene koje su se nesrazmerno mnogo starale o mališanima, bolesnima i starima,
nesrazmerno mnogo dobile
najdublje moguće saznanje -
saznanje o ljudskom stanju.
Stavljajući negu među prioritete,
muškarci na neki način polažu pravo
na pun spektar ljudskog postojanja.
To znači da radno vreme od pet do devet više ne funkcioniše za bilo koga.
Štancanje kartica postaje zastarelo, kao i karijerne lestvice.
Čitave industrije se rađaju i umiru svakoga dana.
Odavde sve postaje nelinearno.
Stoga treba da prestanemo da pitamo decu:
„Šta želiš da budeš kad porasteš?“
i da počnemo da ih pitamo: „Kako želiš da budeš kada porasteš?“
Njihov posao će se stalno menjati.
Oni su zajednički imenilac.
Tako, što više razumeju svoje talente
i stvaraju grupe idealnih saradnika,
bolje će im biti.
Izazov pred nama je kako preosmisliti društvenu sigurnosnu mrežu
tako da se uklopi u ovu sve više podeljenu ekonomiju.
Potrebne su nam prenosive zdravstvene beneficije.
Potrebni su nam zakoni koji su odraz toga da svi zaslužuju da budu ranjivi
ili da se staraju o ranjivima,
a da ne postanu siromašni.
Moramo da ozbiljno razmotrimo univerzalni osnovni prihod.
Moramo da obnovimo organizaciju rada.
Obećanje o svetu rada koji je strukturisan
tako da se zaista uklopi u naše vrednosti 21. veka,
a ne neka arhaična ideja o donošenju hleba u kuću,
odavno kasni;
samo pitajte svoju majku.
A sada, šta je sa drugim pitanjem - kako treba da živimo?
Treba da živimo
kao naši preci imigranti.
Kada su došli u Ameriku,
često su delili stanove, taktike preživljavanja, brigu oko dece -
uvek su znali kako da napune još jedan stomak,
bez obzira koliko je malo hrane na raspolaganju.
Međutim, rečeno im je da uspeh podrazumeva da ostave selo za sobom
i jure za tim istaknutim simbolom američkog sna,
belom drvenom ogradom.
Čak i danas, vidimo belu drvenu ogradu
i pomislimo na uspeh, pribranost.
Ipak, kada odstranite sentimentalnost,
ona nas zapravo razdvaja.
Mnogi Amerikanci odbacuju belu drvenu ogradu
i tu vrstu izrazito privatizovanog života koji je nastupio u okviru nje
i ponovo prisvajaju seoski život,
prisvajajući međuzavisnost umesto toga.
Pedeset miliona nas, na primer,
živi u međugeneracijskim domaćinstvima.
Taj broj je naglo porastao sa velikom recesijom,
ali ispostavilo se da se ljudima zapravo dopada da tako žive.
Dve trećine onih koji žive sa više generacija pod jednim krovom
kažu da je to poboljšalo njihove odnose.
Neki ljudi biraju da dele dom ne sa porodicom,
već sa drugim ljudima koji razumeju zdravstvene i ekonomske koristi
svakodnevnice u zajednici.
CoAbode, onlajn platforma za samohrane majke
koje žele da dele dom sa drugim samohranim majkama,
ima 50 000 korisnika.
A ljudi iznad 65 godina su naročito naklonjeni
traganju za tim alternativnim životnim uređenjima.
Oni razumeju da njihov kvalitet života
zavisi od mešavine samoće i solidarnosti,
što važi za sve nas, kad razmislite o tome,
mlade, kao i stare.
Previše dugo smo se pretvarali da je sreća kralj u svom zamku,
ali sva istraživanja dokazuju suprotno.
Pokazuju da najzdraviji, najsrećniji i čak najbezbedniji -
podjednako u pogledu katastrofa klimatskih promena, kriminala, svega tog -
jesu Amerikanci koji žive blisko povezani sa svojim susedima.
Iskusila sam to iz prve ruke.
Poslednjih nekoliko godina živela sam u stambenoj zajednici.
To je 60 ari sa stablima persimona,
tim plodnim kupinovim žbunom koji vijuga po bašti zajednice,
sve to u samom centru, uzgred, usred urbanog Ouklanda.
Svih devet jedinica je napravljeno tako da budu različite,
različitih boja i oblika,
ali je predviđeno da budu što je moguće zelenije.
Tako velike, sjajne crne solarne ćelije na našem krovu
podrazumevaju da je naš račun za struju retko prelazio više od pet dolara mesečno.
Svih 25 nas koji živimo tamo smo različite starosti,
političkih ubeđenja i zanimanja,
a živimo u domovima koji imaju sve što bi imao tipičan dom.
Međutim, kao dodatak tome,
delimo kuhinju i trpezariju ogromnog kapaciteta,
gde imamo zajedničke obroke dva puta nedeljno.
Kada kažem ljudima da živim ovako,
oni često imaju jednu od dve ekstremne reakcije.
Ili kažu: „Zašto svi ne žive ovako?“
ili: „To zvuči potpuno užasno.
Nikad ne bih hteo da to uradim.“
Pa, da vas uverim: među nama postoji sveto poštovanje prema privatnosti,
ali takođe i posvećenost onome što zovemo „radikalna gostoljubivost“ -
ne onakva kakvu reklamira hotel „Četiri godišnja doba“,
već takvu koja poručuje da je svaka osoba vredna ljubaznosti,
tačka, kraj rečenice.
Šta je za mene najveće iznenađenje vezano za život u ovakvoj zajednici?
Delite sve radove u domaćinstvu - popravke, kuvanje, uklanjanje korova,
ali takođe delite emocionalni napor.
Umesto da se oslanjate samo na idealizovanu porodičnu jedinicu
da biste zadovoljili sve svoje emocionalne potrebe,
imate dvadesetak drugih ljudi kod kojih možete otići
da pričate o napornom danu na poslu
ili da rešite problem kako da postupite u vezi sa nasilnim nastavnikom.
Tinejdžeri u našoj zajednici često će otići kod odrasle osobe
koja im nije roditelj da zatraži savet.
To je ono što je bel huks nazvala „revolucionarno roditeljstvo“,
to skromno priznanje
da su deca zdravija kada imaju širi krug odraslih
da ih oponašaju i računaju na njih.
Ispostavilo se da su i odrasli zdraviji.
Mnogo je pritiska
kada pokušavate da budete savršena porodica iza bele drvene ograde.
„Novo bolje“, kako sam počela da ga zovem,
manje se odnosi na ulaganje u savršenu porodicu,
a više u ulaganje u nesavršeno selo,
bilo da su to rođaci koji žive pod jednim krovom,
stambena zajednica poput moje,
ili samo gomila suseda koji se obavežu da se zaista upoznaju
i brinu jedni o drugima.
To je zdrav razum, zar ne?
A ipak, novac nas često čini glupim
kada se radi o obraćanju drugima.
Najpouzdanije bogatstvo
nalazi se u vezama.
„Novo bolje“ uopšte ne podrazumevaju pojedinačne izglede za uspeh.
Zapravo, ako ste neuspešni ili mislite da ste neuspešni,
imam dobre vesti za vas -
možda ste uspešni po standardima koje još niste ispoštovali.
Možda ste prosečni u zarađivanju, ali ste izvanredan otac.
Možda ne možete da priuštite kuću svojih snova,
ali priređujete legendarne žurke za komšiluk.
Ako ste školski primer uspeha,
implikacije ovoga što govorim mogle bi biti lošije za vas.
Možda ste neuspešni po standardima do kojih vam je stalo,
a koje svet ne nagrađuje.
Samo vi to možete znati.
Ja znam da ne odajem priznanje
svojoj prabaki,
koja je živela tako kratkim i okrutnim životom,
ako zaradim dovoljno novca da priuštim svako svetovno zadovoljstvo.
Ne možete kupiti svoj put iz patnje ili do smisla.
Nema kuće koja je dovoljno velika
da obriše bol koju mora da je pretpela.
Odajem joj počast ako živim životom
koji je što je više moguće povezan i hrabar.
Usred takve raširene neizvesnosti,
mi zapravo možemo biti nesigurni,
ali možemo dozvoliti da nas ta nesigurnost učini slabim
ili fleksibilnim.
Možemo se povući u sebe, izgubiti veru u moć institucionalne promene,
čak i izgubiti veru u sebe,
ili se možemo okrenuti ka spolja,
negovati veru u našu sposobnost
da se obratimo drugima, povezujemo, stvaramo.
Ispostavilo se da najveća opasnost
nije neuspeh da se ostvari američki san.
Najveća opasnost je ostvarenje sna
u koji ne verujete istinski.
Pa, nemojte to raditi.
Radite nešto teže i zanimljivije,
a to je da sačinite život gde je ono što radite svakoga dana,
ljudi kojima dajete najviše ljubavi, domišljatosti i energije,
što više moguće u skladu sa onim u šta verujete.
To, a ne nešto prizemno kao što je zarađivanje novca,
predstavlja odavanje počasti vašim precima.
To je prelepa borba.
Hvala.
(Aplauz)