Újságíró vagyok,
szeretek utánajárni a meg nem írt történeteknek,
a rikító főcímek mögött csendesen meghúzódó életeknek.
Foglalkoztat a saját otthonteremtés,
párválasztás és gyereknevelés.
Ezért az utóbbi években
megpróbáltam megérteni
mit jelent a "jó élet" a 21. században.
Teszem ezt azért, mert lenyűgöznek a téma morális és filozófiai vonatkozásai,
másrészről kétségbeesetten keresem magam is a választ.
Bizonytalan időket élünk.
Sőt, Amerika történelme során most először
a szülők többsége nem hiszi, hogy a gyerekeik jobb helyzetben lesznek,
mint ők voltak.
Igaz ez gazdagra és szegényre, férfire és nőre.
Ezt hallva sokan elszomorodhatnak.
Végül is Amerika
arra a transzcendens gazdasági modellre épült,
hogy minden nemzedék túlszárnyalja az előzőt:
többet keres, többet fogyaszt és mindenben több.
Ezt az álmot exportáltuk az egész világba,
ezért a brazil és kínai, de még a kenyai gyerekek is
öröklik a telhetetlen elvárásainkat
a többre.
Első olvasásra ez a történelmi kutatás
nem keserített el.
Inkább kihívásnak éreztem.
"Jobb" -- kinek a mércéje szerint?
"Jobb" egy biztos állás,
amire egy életen át építhetsz?
Ezek majdnem mind eltűntek.
Az emberek átlag 4,7 évente állást változtatnak.
Előrejelzések szerint 2020-ra
az amerikaiak fele szabadúszó lesz.
Tehát a "jobb" az csak egy szám?
Arról szól, hogy mennyit keresel?
Ebben az egy összehasonlításban mi állunk vesztésre.
Az egy főre eső átlagjövedelem megrekedt a 2000 körüli szinten,
az inflációval korrigálva.
Akkor az a "jobb", ha veszünk egy nagy, fehér léckerítéses házat?
Egyre kevesebben teszik.
Majdnem 5 millióan vesztették el a házukat a gazdasági világválság idején,
többen rádöbbentek, milyen emberfeletti erőfeszítést vállaltak
-- sokszor áldozatul estek --
a nagy hitelekkel.
1995 óta az egy főre eső lakástulajdon a minimumon van.
Rendben, nincs biztos munkahely,
nem keresünk olyan sokat,
és nem élünk olyan nagy, díszes házakban.
Zúgjanak a harangok
mindenért, ami Amerikát naggyá tette!
De biztos-e,
hogy ezek a legjobb mérőszámok, egy ország nagyságának
vagy a jó élet meghatározására?
Szerintem a nagyszerű Amerikát az újítások jellemzik.
A gazdasági világválság után
egyre többen átértékelik, mit jelent valójában a "jobb helyzet".
Úgy tűnik, hogy inkább a közösséghez és a kreativitáshoz kapcsolódik,
nem a dollárhoz és a centhez.
Tisztázzuk:
a 14,8% nélkülöző amerikainak pénzre van szüksége
konkrétan és egyszerűen.
Mindannyiunknak szükségünk van törvényekre, amelyek megvédenek
a munkáltatók és a pénzügyi intézmények kizsákmányolásától.
Semmi, ami következik, nem azt hivatott sugallni, hogy a szegények és gazdagok
közötti szakadék mélyen erkölcstelen.
De
általában a beszélgetés megreked ezen a szinten.
A szegénységet adott ténynek vesszük,
a szegényeket kizárólag áldozatnak tekintjük.
A kutatásaim során rájöttem,
hogy a "jobb élet"
mesterfokozatú művészei
a legsérülékenyebb emberek.
Ha igaz, hogy a szükség találékonyságot szül,
akkor én pedig arra jöttem rá,
hogy a válság tudatosságot fial.
Mély kérdésekkel szembesít,
melyeket lustaságból vagy figyelmetlenségből
meg sem válaszolnánk, mikor kényelemben élünk.
Hogyan kellene dolgoznunk?
Hogyan kellene élnünk?
Bevalljuk vagy sem,
de mindannyian keressük a választ ezekre a kérdésekre,
melyeket őseink ültettek a fülünkbe.
Ükapám Detroit-i iszákos volt,
aki néha munkát szerzett egy gyárban.
Hihetetlenül hangzik,
de 21 gyereke volt
egyetlen nőtől, az ükanyámtól,
aki 47 éves korában meghalt petefészekrákban.
Én most várom második gyermekem,
és messze nem tudom felfogni, min mehetett keresztül.
Ha utána számolnánk -- hatszor születtek ikrek.
A fiuk, aki a nagyapám,
utazó ügynök volt,
hullámzó jövedelemmel.
Az apám úgy nőtt fel, hogy hitelbehajtók előtt tagadta le,
hogy otthon vannak a szülei.
Apám a garázsban egy fogóval szedte le magának a fogszabályzóját,
amikor az apja azt mondta, hogy nincs pénzük
visszamenni a fogorvoshoz.
Apám - nem meglepő -
csődeljárásra specializálódott ügyvéd lett.
Regénybe illő történet, igaz?
Megszállottan dolgozott, hogy stabil hátteret biztosítson
nekem és a bátyámnak.
Ezeket a kérdéseket egy pár küzdelmes generációval mögöttem teszem fel.
A szüleim biztosították a stabil alapot
a kérdésekhez, kockázathoz és kitöréshez.
A helyzet iróniája, és talán néha bosszantja is őket,
hogy az ő rendületlen biztonság iránti elkötelezettségük az,
ami lehetővé teszi számomra, hogy megkérdőjelezzem az értékét,
vagy legalábbis azt az értéket, amit a 21. században
a biztonságnak tulajdonítunk.
Nézzük először ez első kérdést:
Hogyan dolgozzunk?
Úgy kellene dolgoznunk, mint édesanyáink.
Igen - évtizedeket töltöttünk
a nők munkába integrálásával egy férfiakra szabott világban.
Sokan mindent megtettek, hogy beilleszkedjenek,
de voltak, akik rendhagyóbb utat választottak,
összeszőve pénzkeresést és az élet értelmét,
elég rugalmasan ahhoz,
hogy a szeretteikért élhessenek.
Anyám "működőképességnek" nevezte.
"Portfólió karrier" nevet hallottam erre a tanácsadóktól.
Akárminek nevezzük,
egyre többen vágyják ezt az életstílust.
Ráébrednek kötelességükre és vágyukra, hogy jelen legyenek, mint apák és fiúk.
Ann Hamilton művésznő szerint:
„A munka a megismerés egy formája.”
Más szavakkal: amin dolgozunk,
azt értjük meg a világból.
Ha ez így van, és szerintem igen,
a nők, akik aránytalanul sokat gondozták a kisgyerekeket,
a betegeket és az időseket,
aránytalanul részesedtek
az alapismeretből,
ami az emberi lét.
Előtérbe helyezve a gondoskodást
a férfiak is kiveszik részüket
a teljes emberi lét megismeréséből.
Ez azt jelenti, hogy a kilenctől ötig nem való már senkinek.
A beléptető rendszerek elavultak, hasonlóan a karrier létrákhoz.
Iparágak születnek és szűnnek meg naponta.
Semmi nem lineárisan változik mostantól.
Ne kérdezzük többé a gyerekektől:
„Mi leszel, ha nagy leszel?”
azt kérdezzük: „Hogy szeretnél lenni, mikor nagy leszel?”
A munkájuk állandóan más lesz.
Ők maguk a közös-nevező.
Minél jobban megértik értékeiket,
és tudnak másokkal együttműködni,
annál jobban érzik majd magukat.
A feladat a szociális háló újratervezése,
mely megfelel ennek a sokszorosan felosztott gazdaságnak.
Mobil járulékokra van szükség.
Olyan irányelvekre van szükség, melyek segítenek, ha bajban vagy,
vagy akkor, ha te gondoskodsz másról,
anélkül, hogy ez alatt földönfutóvá válnál.
Fontolóra kell vennünk a feltétel nélküli alapjövedelmet.
Újra kell szervezni a munkásszervezeteket.
A munka világát át kell szervezni
a 21. század értékeinek megfelelően.
'Hozd haza a szalonnát' - az ősi modell
rég túlhaladott -
kérdezd meg édesanyádtól.
Lássuk a második kérdést:
Hogyan éljünk?
A betelepedő őseink életmintája
szerint kellene élnünk.
Mikor Amerikába jöttek,
megosztották a lakásaikat, túlélési taktikáikat, a gyerekgondozást --
mindig jutott még egy tál étel,
bármilyen kevés is volt nekik.
De azt mondták nekik, hogy a siker az, ha elhagyják a falut
és az amerikai álom szimbólumát hajszolják,
a fehér léckerítést.
A fehér léckerítés láttán mindmáig
a siker és a nyugalom jut eszünkbe.
De ha félretesszük az érzelgősséget,
akkor igazából elválaszt minket.
Sok amerikai elutasítja a fehér léckerítést,
és a kerítésen belüli elkülönült életet.
Visszasírja a falusi életet,
az egymásra utaltsággal együtt.
Például ötven millióan
több generációs háztartásban élnek.
Ez a szám robbanásszerűen megnőtt a világválság idején.
Kiderült, hogy az emberek szeretnek így élni.
Az egy fedél alatt élő, több generációs családok kétharmada állítja,
hogy javult a viszonyuk.
Egyesek nem rokonokkal osztják meg az otthonukat,
hanem másokkal, akik megértik a napi kapcsolat
egészségi és gazdasági előnyeit.
A CoAdobe egy online felület, ahol egyedülálló anyák
ajánlják fel lakásukat más, egyedül élő anyáknak.
50 000 felhasználója van.
A 65 felettiek különösen
hajlanak az ilyen alternatív életformákra.
Megértették, hogy az életminőségük
az egyedüllét és a társas lét összehangolásán múlik.
Ha belegondolunk, ez igaz mindannyiunkra,
fiatalra és idősre egyaránt.
Túl sokáig hittük, hogy a boldogság a kastélyban kezdődik.
De minden kutatás az ellenkezőjét igazolta.
Látszik, hogy egészségesebb, boldogabb és biztonságosabb is --
klímaváltozás, bűnügyi és minden szempontból --
a szomszédi közösségekben élő amerikaiak élete.
Magam is tapasztaltam ezt.
Az elmúlt pár évben egy lakóközösségben éltem.
6 000 m2 datolyaszilvafákkal,
a közösségi kert körül burjánzó szederbokrok.
Mellesleg mindez Oakland szívében.
A közösség mind a 9 egysége különböző stílusú épület,
más méretű, más formájú,
de mindegyik környezetbarát, amennyire csak lehetséges.
Nagy, fényes napelemek vannak a tetőn,
ezért a villanyszámlánk ritkán haladja meg
a havi 5 dollárt.
Közösségünk mind a 25 tagja különböző korú és politikai beállítottságú,
és más a foglalkozása.
Az otthonokban megvan minden, ami egy normál lakásban van.
De van egy közös,
ipari méretű konyhánk és ebédlőnk is,
ahol heti kétszer közös étkezést tartunk.
Mikor megemlítem az embereknek, hogy így élek,
két szélsőséges reakciót vált ki.
Vagy azt, hogy: „Miért nem így él mindenki?”
Vagy hogy „Ez rémesen hangzik.
Soha nem szeretnék így élni.”
Megnyugtatlak: mindenki tiszteli a magánélet szentségét,
de elkötelezett híve a vendégszeretetnek is,
és nem ahogy a hotelreklámokból ismerjük,
hanem azt valljuk, hogy mindenki megérdemli a kedvességet,
kétségek nélkül.
Mi volt a legnagyobb meglepetésem ebben az életközösségben?
Hogy megosztunk minden házimunkát – javítást, főzést, kerti munkát -,
de megosztjuk az érzelmi terheket is.
Nem csak a régi értelemben vett családhoz
fordulhatsz a lelki gondjaiddal,
hanem két tucatnyi ember közül választhatod ki,
kivel beszéled meg a nehéz munkanapodat,
és kivel beszéled meg, hogy mit kezdj egy goromba tanárral.
A közösségünk tizenévesei sokszor fordulnak más felnőtthöz tanácsért,
nem a szüleikhez.
Bell Hooks ezt nevezte „forradalmasított nevelés"-nek.
Alázatosan tudomásul vesszük,
hogy egészségesebbek a gyerekek, ha több felnőtthöz fordulhatnak,
számíthatnak rájuk.
Kiderült, hogy ez jobb a felnőtteknek is.
Nagyon nyomasztó azon igyekezni,
hogy tökéletes család legyünk a fehér kerítés mögött.
Az „új jobb élet” jelentése egyre kevésbé található
a tökéletes családmodellben,
inkább a nem tökéletes vidéki életben,
ahol a rokonok egy fedél alatt élnek,
vagy lakóközösségekben, mint a miénk,
vagy a jószomszédi közösségekben,
ahol valóban figyelnek egymásra.
Ezt diktálja a józan ész, nem?
És mégis, a pénz sokszor
meghülyít minket.
A legmegbízhatóbb gazdagság
a kapcsolatokban rejlik.
Az új jó élet nem egyéni lehetőség.
Valójában, ha vesztes vagy, vagy úgy érzed, hogy az vagy,
akkor van egy jó hírem:
Lehetsz nyertes egy másik értékrend szerint, amivel még nem találkoztál.
Talán közepesen keresel, de az apaság mesterfokon megy.
Talán nem engedheted meg magadnak álmaid otthonát,
de legendás partikat rendezel a szomszédoknak.
Ha sikeres vagy, ahogy a nagykönyvben szerepel,
akkor elkeserítően hangozhat, amiket mondok.
Lehet, hogy vesztes vagy saját értékrended szerint,
de azt a világ nem díjazza.
Csak te tudhatod.
Tudom, hogy nem akkor adózom tisztelettel
az ükanyám előtt,
aki olyan rövid és kegyetlen életet élt,
ha eleget keresek, hogy megteremtsem a teljes anyagi jólétet.
Nem válthatod meg a szenvedést pénzzel.
Nincs akkora ház,
hogy kitörölné a szenvedést, amit ki kellett bírnia.
Akkor rovom le a tiszteletem előtte,
ha bátor és kapcsolódó életet élek, amennyire lehet.
Ekkora bizonytalanság közepette
jogosan érezzük magunkat veszélyben.
A bizonytalanság megtör,
vagy meghajlít.
Befele fordulhatunk, elveszítve a bizalmunkat a rendszerváltozásban --
vagy az önbizalmunkat is elveszíthetjük.
De fordulhatunk kifele is,
bízva a túlélési képességünkben, a kapcsolatokban, a cselekvésben.
Kiderül, hogy nem az a bukás,
ha nem valósítod meg az amerikai álmot.
A nagyobb veszély, ha megvalósítasz egy álmot,
amiben te magad sem hiszel.
Ne tedd!
Válaszd a nehezebb, sokkal érdekesebb utat.
Élj meg minden napot úgy,
hogy akinek szeretetet adsz, támogatást nyújtasz és energiát szentelsz,
az a lehető legjobban azonosuljon a te értékrendeddel.
Nem annyira nagyvilági tett ez, mint pénzt keresni,
de ezzel tartozol a felmenőidnek.
Ez a nemes küzdelem.
Köszönöm.
(Taps)