Ja sam novinarka,
stoga volim neispričane priče,
živote koji se tiho odvijaju pod vikom naslova.
Također pratim stvari poput puštanja korijena,
odabira partnera, pravljenja djece.
Posljednjih nekoliko godina,
pokušavam razumijeti
što to sačinjava dobar život u 21. stoljeću,
zato što sam sam opčinjena moralnim i filozofskim posljedicama
ali i zato jer sam i sama u očajničkoj potrebi za odgovorima.
Živimo u nesigurnim vremenima.
Zapravo, po prvi puta u američkoj povijesti
većina roditelja ne smatra kako će njihovoj djeci biti bolje
nego njima.
To vrijedi za bogate i siromašne, muškarce i žene.
Neki od vas će možda biti tužni kada to čuju.
Na kraju, Amerika je duboko uključena u
ovu ideju ekonomske transcedencije,
da svaka generacija napreduje u odnosu na prethodnu,
zarađuje više, kupuje više, je više.
Izvezli smo ovaj san diljem svijeta,
tako da klinci u Brazilu i Kini i čak Keniji
naslijeđuju naše nezasitno očekivanje
prema nečemu više.
Ali kada sam čitala ovu povijesnu anketu prvi puta,
nije me rastužila.
Činila se kao provokacija.
"Biti bolje" -- na osnovu čijih standarda?
Da li je "biti bolje" naći siguran posao
na koji možeš računati ostatak života?
Takvi su skoro izumrli.
Ljudi mijenjaju posao u prosjeku svakih 4.7 godine,
te je procijenjeno da će do 2020.,
gotovo polovica Amerikanaca raditi honorarno.
U redu, da li je "biti bolje" samo broj?
Da li se radi o tome da se zaradi čim više?
Sa tom jednom mjerom, mi gubimo.
Medijan po glavi dohotka stagnira od otprilike 2000.,
prilagođeno inflaciji.
U redu, da li je "biti bolje" velika kuća sa bijelom ogradom?
Sve nas je manje za to.
Skoro 5 milijuna ljudi izgubilo je domove tijekom Velike recesije
a još nas se više otrijeznilo u pogledu dokle smo spremni ići
ili bivani prevareni kamo idemo, u mnogim slučajevima
kako bismo imali tu ispravu.
Razina posjedovanja nekretnine je najniža od 1995.
U redu, nemamo stalno zaposlenje,
ne zarađujemo puno novca
i ne živimo u velikim, lijepim kućama.
Pogrebna zvona zvone
za sve što je učinilo Ameriku velikom.
Ali,
jesu li to najbolje mjere veličine neke zemlje,
dobro življenog života?
Smatram da je ono što čini Ameriku velikom duh re-inovacije.
U osvit Velike recesije,
sve više Amerikanaca redefiniraju što znači "biti bolje.
Ispostavilo se da ima više veze sa zajednicom i kreativnošću,
nego sa dolarima i centima.
Moram biti vrlo jasna:
14.8 posto Amerikanaca koji žive u siromaštvu trebaju novac,
jasno i glasno.
Svi mi trebamo politiku koja nas štiti od iskorištavanja
od strane poslodavaca i financijskih institucija.
Ništa što dolazi ne sugerira da je jaz između bogatih i siromašnih
išta drugo nego duboko nemoralan.
Ali,
prečesto dozvoljavamo da razgovor stane na tome.
Pričamo o siromaštvu kao da je monolitsko iskustvo;
o siromašnima kao da su isključivo žrtve.
Dio onog što sam naučila iz svojih istraživanja i izvještaja
je da je umjetnost dobrog življenja
često prakticirana do majstorstva
od strane najranjivijih.
Ako je nužda majka izuma,
počela sam vjerovati
da je recesija otac svjesnosti.
Suočava nas sa dubokim pitanjima,
pitanjima koja smo prelijeni ili prezauzeti pitati
u vremenima relativne udobnosti.
Kako bismo trebali raditi?
Kako bismo trebali živjeti?
Svi mi, shvaćali to ili ne,
tražimo odgovore na ova pitanja,
dok nam naši preci šapuću u uho.
Moj pradjed je bio pijanac u Detroitu,
koji bi ponekad uspio da zadrži posao u tvornici.
Imao je, koliko god to nevjerojatno zvučalo,
21 dijete,
sa jednom ženom, mojom prabakom,
koja je umrla sa 47 godina od raka jajnika.
Sada, kada sam trudna sa drugim djetetom
ne mogu niti zamisliti kroz što je morala proći.
Ako pokušavate izračunati -- radi se o 6 parova blizanaca.
Moj djed, njihov sin,
postao je putujući prodavač,
i preživio je i dobro i loše.
Moj tata je odrastao otvarajući vrata utjerivačima duga
i praveći se da mu roditelji nisu doma.
Sam je skinuo zubnu protezu kliještima u garaži,
kada mu je otac priznao da nema novaca
da opet idu ortodontu.
Tako da je moj otac postao, što ne iznenađuje,
stečajni odvjetnik.
Ovo nema niti u romanu, je li?
Bio je opsjednut pružanjem sigurnog temelja
mojem bratu i meni.
Stoga pitam ova pitanja zbog nekoliko generacija borbe.
Moji roditelji su osigurali da odrastem u sigurnosti
koja omogućava propitivanje, rizik i skok.
Ironično, i vjerojatno ponekad frustrirajuće za njih,
je da njihovo čvrsto stremljenje ka sigurnosti
meni omogućava propitivanje njene vrijednosti,
ili barem povijesno definirane vrijednosti
u 21. stoljeću.
Krenimo sa prvim pitanjem:
Kako bismo trebali raditi?
Trebali bismo raditi kao naše majke.
Tako je -- proveli smo desetljeća
pokušavajući uklopiti žene u svijet rada namijenjenom muškarcima.
I mnoge su učinile puno da se uklope,
ali druge su urezale puno neuobičajeniju stazu,
stvarajući kolaž značenja i novca
sa dovoljno fleksibilnosti da naprave ono što moraju
za one koje vole.
Moja mama je to zvala: "samo neka se radi."
Danas to "životni treneri" zovu "portfelj-karijerom."
Kako god to zvali,
sve više muškaraca žudi za ovim cjelovitim i ne ugnjetavanim životima.
Otvaraju se želji i dužnosti da budu prisutni očevi i sinovi.
Umjetnica Ann Hamilton je rekla,
"Rad je vrsta znanja."
Rad je vrsta znanja.
Drugim riječima, ono na čemu radimo
je ono što razumijemo o svijetu.
Ako je to istina, a mislim da je,
tada žene koje su relativno malo brinule za malene
i bolesne i za stare,
su se također relativno malo okoristile
od najdublje vrste znanja koje postoji:
znanja ljudskog uvjetovanja.
Čineći skrb prvom,
muškarci, u neki ruku, tvrde svoje pravo
na puni opseg ljudskog postojanja.
To znači da 9-do-5 više ne odgovara svakome.
Ukucavanje vremena dolaska je suvišno, a ujedno i karijerni napredak.
Čitave industrije se rađaju i nestaju svakoga dana.
Od sada nadalje sve je nelinearno.
Stoga moramo prestati pitati djecu,
"Što želiš biti kada odrasteš?"
i početi ih pitati, "Kako želiš biti kad odrasteš?"
Njihov posao će biti neprestana promjena.
Zajednički nazivnik su oni.
Što više razumiju svoje darove
i stvore timove idealnih suradnika,
tim će im biti bolje.
Izazov je ponovan izum mreže socijalne sigurnosti
koja će uklopiti ovo, sve više podijeljeno društvo.
Trebamo prijenosne zdravstvene povlastice.
Trebamo politike koje odražavaju svačije pravo na ranjivost
ili brigu za ranjivost drugih,
bez oskudnosti.
Moramo ozbiljno promisliti univerzalni osnovni dohodak.
Moramo ponovno izumiti organizaciju rada.
Obećanje svijeta rada koji se može uklopiti
u vrijednosti 21. stoljeća,
ne neka arhaična ideja o "donošenju slanine doma,"
to već dosta kasni --
samo pitajte svoju majku.
Sada, što sa drugim pitanjem:
Kako bismo trebali živjeti?
Trebali bismo živjeti
kao naši preci koji su imigrirali.
Kada su došli u Ameriku,
često su živjeli u zajedničkim stanovima, preživljavanje, skrb o djeci --
uvijek su znali kako napuniti još jedan trbuh,
bez obzira koliko malo hrane imali.
Ali rečeno im je da uspjeh znači ostaviti selo iza
i tjerati onaj ikonični uspjeh Američkog Sna,
bijelu ogradu.
Čak i danas, kada vidimo bijelu ogradu
pomislimo na uspjeh, samo-vlasništvo.
Ali kada ogulimo sentimentalnost,
ono što zbilja čini je da nas dijeli.
Mnogi Amerikanci odbijaju bijelu ogradu
i vrstu visoko privatiziranog života koji dolazi s njom
i ponovno prihvaćaju seoski život
i uzajamnu ovisnost.
50 milijuna nas, na primjer,
živi u međugeneracijskim kućanstvima.
Ovaj je broj eksplodirao sa Velikom recesijom,
ali ispostavilo se da ljudi zapravo vole živjeti ovako.
Dvije trećine onih koji su živjeli sa više generacija pod jednim krovom
kažu da je to poboljšalo njihove odnose.
Neki ljudi biraju dijeliti domove ne sa obitelji,
nego sa drugim ljudima koji razumiju zdravstvene i ekonomske dobrobiti
dnevne zajednice.
CoAbode, online platforma za samohrane majke koje žele dijeliti dom
sa drugim samohranim majkama,
ima 50.000 korisnika.
Ljudi stariji od 65 su posebno skloni
traženju tih alternativnih životnih aranžmana.
Oni razumiju da njihova kvaliteta života
ovisi o spoju samoće i solidarnosti.
Ako promislite, to važi za sve,
mlade i stare podjednako.
Predugo smo se pravili da je sreća biti kralj u dvorcu.
Sva istraživanja pokazuju upravo suprotno.
Pokazuju da su najzdraviji, najsretniji, i čak najsigurniji
što se tiče katastrofa klimatskih promjena, kriminala, svega toga
Amerikanci koji žive isprepleteni sa svojim susjedima.
Ja sam to iskusila iz prve ruke.
Zadnjih par godina živjela sam u dijeljenoj zajednici.
1.5 jutara kaki voćaka,
plodno žbunje kupina koje se obavijaju oko zajedničkog vrta, i
sve to u centru urbanog Oaklanda.
Devet jedinica stvoreno da budu drugačije,
druge veličine, drugačijih oblika,
ali da budu zeleni koliko je to moguće.
Velike, blistave solarne ćelije na našem krovu
znače da naš račun za struju rijetko prelazi
pet dolara mjesečno.
25 nas koji žive tamo je različitih dobi i političkih uvjerenja
i zanimanja,
i živimo u domovima koji imaju sve što tipičan dom ima.
Ali dodatno,
dijelimo kuhinju industrijske veličine i blagavaonu
gdje dva puta tjedno zajedno jedemo.
Kada kažem ljudima da volim ovako živjeti,
često imaju jednu od dvije reakcije.
Ili kažu: "Tko ne bi volio živjeti tako?"
Ili kažu: "To zvuči potpuno užasavajuće.
Ne bih to nikada željela uraditi."
Da vas razuvjerim: postoji sveto poštovanje prema privatnosti među nama
ali i predanost onome što zovemo "radikalna gostoljubivost" --
ne ona koju oglašavaju Four Seasons,
nego ona koja kaže da je svaka osoba vrijedna ljubaznosti,
točka, kraj rečenice.
Meni najveće iznenađenje u zajednici poput ove?
Dijeljenje kućnog rada -- popravci, kuhanje, pljevljenje --
ali i dijeljenje emocionalnog rada.
Umjesto oslanjanja samo na idealiziranu obiteljsku jedinicu
za brigu o svim emocionalnim potrebama,
imate dva tuceta drugih ljudi kojima možete ići
pričati o teškom danu na poslu
ili riješiti problem učitelja koji loše postupa.
Tinejdžeri u našoj zajednici često idu odrasloj osobi koja im nije roditelj
pitati za savjet.
Belle Hooks je to nazvala "revolucionarnim roditeljstvom,"
to skromno priznanje
da su djeca zdravija kada imaju širi krug odraslih
da emuliraju i računaju na njih.
Ispostavilo se da su i odrasli zdraviji.
Velik je to pritisak,
pokušavati biti ta savršena obitelj iza bijele ograde.
"Novo bolje", kako sam to nazvala,
je manje o ulaganju u savršenu obitelj
a više o ulaganju u nesavršeno selo,
bilo da su to rođaci pod jednim krovom,
zajednica su-kućanstava poput moje,
ili samo zajednica susjeda koji su odlučili zbilja znati
i brinuti jedni o drugima.
To je dobar zdrav razum, zar ne?
A ipak, novac nas često čini glupima
kada treba dotaknuti druge.
Najpouzdanije bogatstvo
je u odnosima.
"Nove bolje" uopće ne znači pojedinačni uspjeh.
Zapravo, ako ste gubitnik ili mislite da ste gubitnik,
imam dobre vijest za vas:
mogli bi biti uspjeh po standardima koje još ne poštujete.
Možda ste samo osrednji privređivač, ali izvrstan otac.
Možda si ne možete priuštiti kuću iz snova,
ali možete legendarne zabave u susjedstvu.
Ako ste tip uspjeha po udžbeniku,
implikacije ovoga bi mogle biti sumorne po vas.
Mogli biste biti gubitnik po vama bitnim standardima,
ali koje svijet ne nagrađuje.
To samo vi možete znati.
Znam da nisam na počast
svojoj prabaki,
koja je živjela tako kratak i surov život,
ako zaradim dosta da si priuštim svaku moguću ugodu.
Ne možete kupiti put iz patnje ili prema značenju.
Ne postoji dom dovoljno velik
da izbriše bol koju je ona morala izdržati.
Ja joj odajem počast
ako živim povezan i hrabar život koliko mogu.
Usred toliko rasprostranjene nesigurnosti,
mi zapravo možemo biti nesigurni.
Ali nesigurnost nas može učiniti krhkima
ili gipkima.
Možemo se introvertirati, izgubiti vjeru u promjenu institucija --
čak i izgubiti vjeru u same sebe.
Ili se možemo okrenuti na van,
gojiti vjeru u sposobnost da posegnemo, da se povežemo, da stvaramo.
Ispada da najveća opasnost
nije neuspjeh u ostvarenju Američkog Sna.
Najveća opasnost je u ostvarenju sna
u koji zapravo ne vjerujemo.
Nemojte to raditi.
Napravite težu, zanimljiviju stvar,
gdje stvarate život u kojem se ono što radite svakoga dana,
ljudi kojima dajete najbolju ljubav, pronicljivost i energiju,
poravnava najviše što je moguće sa onim u što vjerujete.
To, a ne nešto prizemno poput zarađivanja,
je doprinos vašim precima.
To je predivna borba.
Hvala vam.
(Pljesak)