אני עיתונאית,
אז אני אוהבת לחפש את הסיפורים הלא מסופרים,
החיים המתנהלים בשקט מתחת לזעקת הכותרות.
אני גם עסקתי בנטיעת שורשים,
בחירת בן זוג, ולידת תינוקות.
אז במשך השנים האחרונות,
ניסיתי להבין
מה מהווה את החיים הטובים במאה ה-21,
גם מפני שאני מאוד מתעניינת בהשלכות המוסריות והפילוסופיות,
וגם כי אני זקוקה נואשות לתשובות בעצמי.
אנחנו חיים בזמנים של חוסר וודאות.
למעשה, לראשונה בהסטוריה של ארצות הברית,
מרבית ההורים לא חושבים שילדיהם יהיו במצב יותר טוב
משהוריהם היו.
זה נכון לגבי עשירים ועניים, גברים ונשים.
עכשיו, חלקכם אולי יתעצב כשישמע את זה.
הרי ארצות הברית משקיעה הרבה
ברעיון הזה של התעלות כלכלית,
שכל דור מתקדם לעומת הדור הקודם,
מרוויח יותר, קונה יותר, קיים יותר.
ייצאנו את החלום הזה לכל העולם,
אז ילדים בברזיל וסין ואפילו בקניה
יורשים את הציפיה הבלתי ניתנת לסיפוק
לעוד.
אבל כשקראתי את הסקר ההיסטורי הזה בפעם הראשונה,
הוא למעשה לא גרם לי להרגיש עצובה.
זה הרגיש כמו פרובוקציה.
"במצב יותר טוב" - בהתבסס על סטנדרטים של מי?
האם "מצב יותר טוב" פירושו למצוא עבודה בטוחה
שניתן להסתמך עליה לשארית חייך?
אלו כבר כמעט נכחדו.
אנשים מחליפים מקומות עבודה כל 4.7 שנים בממוצע,
וההערכה היא שבשנת 2020,
קרוב לחצי מהאמריקאים יהיו עובדים עצמאיים
טוב, אז האם "מצב טוב יותר" הוא רק מספר?
האם משמעותו היא להשתכר יותר, ככל שתוכלו?
לפי מדד זה בלבד, אנחנו כושלים.
ערך החציון של ההכנסה לנפש נשאר קבוע מאז שנת 2000,
בהתאמה לאינפלציה.
בסדר, אז האם ״מצב טוב יותר״ הוא השגת בית גדול עם גדר עץ לבנה?
מעטים מאיתנו משיגים זאת.
כמעט חמישה מליון איש איבדו את בתיהם במיתון הגדול
ואף רבים יותר מאיתנו התפכחו לגבי המרחק שאנו מוכנים ללכת --
או מוכנים להשתכנע ללכת ע״י רודפי בצע --
כדי להשיג זאת.
שיעור בעלי הבתים הוא הנמוך ביותר מאז 1995.
טוב, אז אנו לא מוצאים תעסוקה יציבה,
אין לנו משכורת גבוהה,
ואנו לא גרים בבתים גדולים ומפוארים.
צלצלו בפעמוני הלוויה
לכל מה שהעלה את אמריקה לגדולתה
אבל,
האם אלה המדדים הטובים ביותר לגדולתה של מדינה,
לחיים טובים?
מה שהופך לדעתי את אמריקה לגדולה הוא רוח ההמצאה מחדש.
בעקבות המיתון הגדול,
יותר ויותר אמריקאים מגדירים מחדש את המשמעות האמיתית של "מצב טוב יותר"
מסתבר שזה קשור יותר לקהילה ויצירתיות
מאשר לדולרים וסנטים.
עכשיו, הרשו לי לומר בברור:
14.8 אחוז מהאמריקאים החיים בעוני צריכים כסף.
חד וחלק.
וכולנו צריכים נהלים שיגנו עלינו מפני ניצול
ע"י מעסיקים ומוסדות פיננסיים.
אין בכוונתי לטעון שהפער בין עשירים ועניים
הוא דבר מוסרי.
אבל,
לעתים קרובות מדי הדיון מסתיים שם.
אנו מדברים על עוני כתופעה בלתי נמנעת;
ועל העניים כאילו הם קורבנות בלבד,
חלק ממה שלמדתי מהמחקר שלי ומעבודתי כעיתונאית
הוא שהאמנות של לחיות טוב
לעיתים קרובות מושגת בצורה הטובה ביותר
ע״י האנשים הפגיעים ביותר.
אז אם רוב ההמצאות נולדות מצורך,
הגעתי להכרה
שייתכן ומודעות נולדת ממיתון.
מיתון מציב בפנינו שאלות עמוקות,
שאלות שיתכן שאנו עצלנים מדי או שדעתנו מוסחת מידי מכדי לשאול
בזמנים של נוחות יחסית.
איך אנו צריכים לעבוד?
איך אנו צריכים לחיות?
כולנו, בין אם אנו מבינים זאת או לא,
מחפשים תשובות לשאלות אלו,
בזמן שאבותינו כאילו לוחשים באזנינו.
הסבא-רבא שלי היה שתיין בדטרויט,
שלעתים הצליח להחזיק במשרה במפעל.
היו לו, עד כמה לא יאומן שזה נשמע,
21 ילדים,
מאישה אחת, הסבתא-רבא שלי,
שמתה בגיל 47 מסרטן שחלות.
אני בהריון השני שלי,
ואני לא יכולה אפילו להבין מה ודאי עבר עליה.
ואם אתם מנסים לעשות את החישוב -- היו שישה זוגות תאומים.
אז סבי, בנם,
היה לסוכן מחירות נודד,
והתנדנד בין שפע לשפל.
אז אבי גדל כשהוא פותח דלת לגובי חובות
ומעמיד פנים שהוריו אינם בבית.
למעשה, הוא הסיר את הגשר משיניו בעצמו עם פלייר בגראג',
כשאביו הודה שאין לו את הכסף
לחזור לאורתודנט.
אז לא פלא שאבי
הפך לעו"ד לפשיטות רגל.
לא מסוג החומר עליו כותבים רומנים, נכון?
הוא רצה יותר מכל לספק בסיס כלכלי בטוח
לאחי ולי.
אז אני שואלת שאלות אלו דרך מספר דורות של מאבק.
הורי וידאו שאגדל על קרקע יציבה
שמאפשרת לבחון, לסכן ולזנק.
למרבה האירונה, וקרוב לודאי לנוכח תיסכולם,
המחוייבות הבלתי מתפשרת שלהם לבטחון כלכלי
היא זו שמאפשרת לי לפקפק בערך שלו.
או לפחות בערך שלו כפי שהוא הוגדר לאורך ההיסטוריה
של המאה ה-21.
אז בואו נתעמק בשאלה הראשונה:
איך אנו צריכים לעבוד?
אנו צריכות לעבוד כמו האמהות שלנו.
נכון -- בזבזנו עשרות שנים
בנסיון להתאים נשים לעולם תעסוקתי שנבנה עבור אנשי עסקים.
ורבות עשו שמיניות באוויר בנסיון להשתלב.
אבל אחרות בחרו בדרך פחות שגרתית,
המשלבת משמעות וכסף
וגמישות מספקת המאפשרת לעשות את מה שהן צריכות לעשות
עבור אלה שהן אוהבות.
אמי כינתה זאת "להספיק לעשות הכל"
כיום אני שומעת קואצ'רים מכנים זאת "תיק קריירה".
לא משנה איך אתם מכנים זאת
יותר ויותר גברים כמהים לחיים מלאים, או שמא נאמר רוויי דאגה אלו.
מתעוררים בהם הרצון והחובה להיות אבות ובנים נוכחים.
השחקנית אן המילטון אמרה,
"עבודה היא דרך לידע".
עבודה היא הדרך לידע.
במלים אחרות, מה שאנו עוסקים בו
מוביל אותנו להבנה על העולם.
אם זה נכון, ואני חושבת שכן,
אז נשים שדאגו באופן לא שוויוני לתינוקות
לחולים ולזקנים
נהנו באופן לא שוויוני
מסוג הידע העמוק ביותר שקיים:
ידע על מצב האנושות.
ע"י העדפת הטיפול,
הגברים, באופן כלשהו, לוקחים בעלות
על מכלול תחומי הקיום האנושי.
המשמעות היא שתשע-עד-חמש כבר לא מתאים לאף אחד.
שעוני נוכחות נעשים מיותרים וכך גם סולם הדרגות בקריירה,
תעשיות שלמות נולדות ומתות מדי יום.
מפה והלאה הכל מתפתח באופן לא לינארי.
אז אנו צריכים להפסיק לשאול ילדים,
"מה אתם רוצים להיות כשתגדלו?"
ולהתחיל לשאול אותם "איך אתם רוצים להיות כשתגדלו?"
המשרה שלהם תשתנה באופן תדיר.
המכנה המשותף זה הם עצמם.
אז ככל שהם יבינו את הכשרונות שלהם
וייצרו צוותים עם השותפים הנכונים.
כך ייטב להם.
האתגר בהמשך הוא להמציא מחדש את רשת הבטחון החברתית
שתתאים לכלכלה ההופכת ליותר ויותר משוסעת.
אנו צריכים הטבות בריאות שניתנות להעברה.
אנו צריכים נהלים שמתאימים לכך שלכל אחד יש זכות להיות פגיע
או לטפל באנשים פגיעים.
מבלי להפוך לחסר כל.
אנו צריכים לבחון ברצינות הכנסה בסיסית לכולם.
אנו צריכים להמציא מחדש את ארגון העבודה.
ההבטחה של עולם תעסוקה המכוון להתאים באמת
לערכינו במאה ה-21,
ולא סתם מושג שאבד עליו הכלח על דרך להשגת פרנסה,
כבר הייתה צריכה להתממש מזמן --
שאלו את אמא שלכם.
ובכן, מה בעניין השאלה השניה:
איך אנו צריכים לחיות?
אנו צריכים לחיות
כמו אבותינו המהגרים.
כשהם באו לאמריקה,
הם לעיתים קרובות חלקו דירות שיטות הישרדות, טיפול בילדים --
תמיד ידעו איך להאכיל עוד פה,
לא משנה כמה מועט היה האוכל הזמין.
אבל נאמר להם שמשמעות ההצלחה היא להשאיר את הכפר מאחור
ולרדוף אחר הסמל של החלום האמריקאי,
גדר העץ הלבנה.
ואפילו כיום, כשאנו רואים גדר עץ לבנה
אנו חושבים הצלחה, הגשמה עצמית.
אבל כשמסירים את הסנטימנטליות,
מה שזה באמת עושה זה להפריד ביננו.
אמריקאים רבים דוחים את גדר העץ הלבנה
ואת סגנון החיים הפרטי מאוד שהתהווה בתוכה,
וחוזרים לחיי הכפר,
חוזרים למצב של תלות הדדית במקום.
למשל, חמישים מיליון מאיתנו
חיים בבתים מרובי דורות.
המספר הזה קפץ בעקבות המיתון הגדול,
אבל מסתבר שאנשים אוהבים לחיות כך.
שני שליש מאלה שחיים עם מספר דורות תחת קורת גג אחת
אומרים שזה שיפר את מערכות היחסים שלהם.
מספר אנשים בוחרים לחלוק בתים לא עם משפחה,
אלא עם אנשים אחרים שמבינים את היתרונות הבריאותיים והכלכליים
של קהילה יומיומית.
ל- CoAbode, פלטפורמה מקוונת לאמהות יחידניות המבקשות לחלוק מגורים
עם אמהות יחידניות אחרות,
יש 50 אלף מנויים,
ולאנשים מעל גיל 65 תהיה במיוחד נטיה
לחפש הסדרי מגורים חלופיים מעין אלו.
הם מבינים שאיכות החיים שלהם
תלויה בשילוב בין חיים לבד לבין הזדהות עם אחרים.
דבר שנכון לכולנו אם חושבים על זה,
צעירים וזקנים כאחד.
במשך זמן רב מדי העמדנו פנים שהאושר הוא מלך בטירתו,
אבל מחקרים מוכיחים אחרת.
הם מראים שבריאות, שמחה ואפילו ביטחון --
במונחים של אסון שינויי אקלים, במונחים של פשע, כל אלה --
מושגים אצל אמריקאים המנהלים חיים משולבים עם שכניהם.
עכשיו, אני חוויתי את זה בעצמי.
בשנים האחרונות, אני חיה בקהילת שיתוף מגורים.
6 דונם של עצי אפרסמון,
שיח תות פורה זה מקיף את גן הקהילה,
הכל, אגב, באמצע איזור עירוני באוקלנד.
תשע היחידות בנויות שונות זו מזו,
בגדלים שונים, צורות שונות,
אך הן אמורות להיות כמה שיותר ידידותיות לסביבה.
על הגג יש לנו פנלים סולריים שחורים מבריקים
כך שחשבון החשמל הממוצע שלנו כמעט ולא חורג
מחמישה דולר בחודש.
כל ה-25 מאיתנו שגרים שם, הם בגילאים שונים ובעלי נטיות פוליטיות
ומקצועות שונים,
ואנו חיים בבתים שיש בהם את כל מה שיש בבית טיפוסי.
אך בנוסף,
אנו חולקים מטבח בגודל תעשייתי ואיזור אכילה,
בו יש לנו ארוחות משותפות פעמיים בשבוע.
לאנשים שאני מספרת שאני חיה כך,
יש אחת משתי תגובות קיצוניות,
או שהם אומרים "למה לא כולם חיים כך?"
או שהם אומרים "זה נשמע מחריד לגמרי.
אני אף פעם לא הייתי רוצה לעשות זאת".
אז הרשו לי להבטיח לכם: אנו מכבדים בקנאות את הפרטיות בינינו,
אבל גם חשים מחויבות למה שאנחנו מכנים "הכנסת אורחים מוחלטת" --
לא מהסוג שמלון 'ארבע עונות' מפרסם,
אלא מהסוג שאומר שכל אדם יחיד ראוי לטוב לב,
נקודה, סוף המשפט.
ההפתעה הגדולה ביותר עבורי בחיים בקרב קהילה שכזו?
אתם חולקים את כל עבודות הבית -- התיקונים, הבישול, ניכוש העשבים --
אבל אתם חולקים גם את העבודה הרגשית.
במקום להסתמך רק על היחידה המשפחתית האידיאלית
להשגת כל צרכיכם הרגשיים,
יש לכם 24 אנשים אחרים אליהם אפשר לפנות
לדבר על יום קשה בעבודה
או לדון בדרך בה יש להתמודד עם מורה מתעלל.
בני גיל העשרה בקהילתנו יפנו לעתים קרובות למבוגר שאינו ההורה שלהם
לבקש עצה.
זה מה שבל הוקס כינתה "הורות מהפכנית"
ההכרה הענווה בכך
שילדים בריאים יותר כשיש להם טווח גדול יותר של מבוגרים
המהווים להם דוגמה ומספקים להם תמיכה.
מסתבר שהמבוגרים גם הם בריאים יותר.
זה לחץ מאד גדול,
לנסות להיות אותה משפחה מושלמת מאחורי אותה גדר עץ לבנה.
ה"מצב הטוב יותר החדש״ כפי שאני מכנה אותו,
הוא פחות על השקעה במשפחה המושלמת
ויותר על השקעה בכפר הלא מושלם,
בין אם אלה קרובי משפחה הגרים תחת קורת גג אחת,
או קהילת שיתוף מגורים, כמו שלי,
או רק קבוצת שכנים המתחייבים להכיר
ולדאוג אחד לשני באמת.
זה הגיון בריא, לא?
ועדיין, במקרים רבים כסף הפך אותנו לאטומים מידי
מכדי להושיט יד.
העושר המהימן ביותר
נמצא במערכת יחסים.
המצב הטוב יותר החדש אינו מתייחס להיבטים בודדים
למעשה, אם אתם כישלון או שאתם חושבים שאתם כישלון,
יש לי חדשות טובות בשבילכם:
יתכן שהצלחתם על פי מדדים שעדיין לא למדתם להעריך.
יתכן שאתם בעלי הכנסה בינונית אבל אבות לדוגמה.
יתכן שאינכם יכולים להשיג את בית החלומות שלכם,
אבל אתם אלופים בארגון מסיבות שכונתיות.
אם אתם מצליחים על פי המדד המקובל
ההשלכות של מה שאני אומרת עלולות להיות עגומות עבורכם.
יתכן שאתם נכשלים עפ"י סטנדרטים היקרים ללבכם
אך לא לשאר העולם.
רק אתם יכולים לדעת.
אני יודעת שחיי לא יהוו אות הוקרה
לסבתא-רבא שלי,
שחייתה חיים כה קצרים ואכזריים,
אם אני משתכרת מספיק כדי להרשות לעצמי כל נוחות אפשרית.
כסף לא יכול להוציא אתכם מייסורים או לקנות לכם חיים בעלי משמעות.
אין בית מספיק גדול
כדי למחוק את הכאב שהיא ודאי סבלה.
חיי כן יהוו אות הוקרה לזכרה
אם אחייה חיים משמעותיים ואמיצים ככל האפשר
במצב כה שכיח של חוסר וודאות,
אנו יכולים, למעשה, להיות חסרי ביטחון.
אבל אנו יכולים לתת לחוסר הביטחון לעשות אותנו שבירים
או חלשים.
אנו יכולים להתכנס פנימה, לאבד אמונה ביכולתם של ממסדים להשתנות --
אפילו לאבד אמון בעצמנו.
או שאנו יכולים לפנות החוצה,
לטפח אמונה ביכולתנו להושיט יד, להתחבר, ליצור.
מתברר שהסכנה הגדולה ביותר
אינה הכישלון להשיג את החלום האמריקאי.
הסכנה הגדולה ביותר היא השגת חלום
שאתם לא באמת מאמינים בו.
אז אל תעשו את זה.
עשו את הדבר הקשה והמעניין יותר,
שזה לבנות חיים בהם מה שאתם עושים בכל יום,
האנשים להם אתם נותנים את מיטב אהבתכם כוח ההמצאה והאנרגיה שלכם,
קשורים קשר הדוק עם אמונותיכם.
זה, ולא משהו בנלי כמו עשיית כסף,
הוא המהווה הוקרה לאבותיכם.
זה המאבק היפה.
תודה.
(מחיאות כפיים)