כשאנחנו מתכננים מוצרים חדשים,
שרותים או עסקים,
הפעם היחידה שאתם תדעו אם הם טובים,
אם העיצוב הוא טוב,
זה לראות איך הם בשימוש בעולם האמיתי, בתוך הההקשר.
אני נזכר בכך כל פעם שאני הולך ליד שדות הייבורי
בצפון לונדון.
זה פשוט יפיפה.
יש מרחב ירוק גדול ופתוח.
יש בניינים ג'ורג'יאנים בצדדים.
אבל יש מלכודת בוץ שחוצה באמצע.
אנשים בהחלט לא רוצים ללכת כל הדרך מסביב לקצה.
במקום, הם רוצים לקחת קיצור דרך,
והקיצור הזה מגביר את עצמו.
עכשיו, הקיצור הזה נקרא גם הדרך המבוקשת,
וזה הרבה פעמים הדרך עם ההתנגדות הכי נמוכה.
אני מוצא אותן מרתקות,
בגלל שהן הרבה פעמים הנקודות בהן העיצוב וחווית המשתמש מתפצלים.
עכשיו בנקודה זו, אני צריך להתנצל,
בגלל שאתם חברה עומדים להתחיל לראות אותם בכל מקום.
אבל היום, אני עומד לבחור שלושה שאני מוצא מעניינים
ואחלוק מה למעשה זה מזכיר לי
בנוגע להשקת מוצרים ושרותים חדשים.
הראשון הוא עיר הבירה של ברזיל -- ברזיליה.
וזה מזכיר לי שלפעמים,
אתם צריכים רק להתמקד בעיצוב לצורך אמיתי
בחיכוך נמוך.
עכשיו, ברזיליה היא מרתקת.
היא תוכננה על ידי נימאייר בשנות ה 50.
זה היה בדור הזהב של הטיסה,
אז הוא מיקם אותה כמו מטוס, כמו שאתם יכולים לראות פה.
מעט מדאיג,
הוא שם את רוב בנייני הממשלה החשובים בקוקפיט.
אם אם תתמקדו, ממש במרכז ברזיליה,
ממש איפה שהנקודה שם,
אתם רואים שהיא מלאה בדרכים מבוקשות.
הן פשוט בכל מקום.
עכשיו, הם חשבו שהם עיצבו את זה בצורה מתאימה לגמרי לעתיד.
הם חשבו שבעתיד לא נצטרך ללכת לשום מקום --
נהיה מסוגלים לנהוג --
אז יש צורך מועט במדרכות או שבילי הליכה.
אז כמו שאתם יכולים לראות, יש צורך אמיתי.
אלו הן דרכים מבוקשות ממש מסוכנות.
אם רק נבחר אחת, במרכז,
אתם יכולים לראות שהיא חוצה 15 מסלולים של תנועה.
זה לא יפתיע אתכם חברה
שבברזיליה יש שיעור גבוה פי חמש של תאונות הולכי רגל
מעיר אמריקאית ממוצעת.
לאנשים יש תושיה.
הם תמיד ימצאו את הדרכים עם הכי פחות התנגדות
כדי לחסוך כסף, לחסוך זמן.
לא כל הדרכים המבוקשות האלה מסוכנות,
נזכרתי כשטסתי לפה כשהייתי בהית'רו.
הרבה מאיתנו מתוסכלים כשאנחנו עומדים בפני
ההליכה המתחייבת דרך הדיוטי פרי.
זה היה מדהים בשבילי
כמה אנשים מסרבים לקחת את המסלול הארוך המתפתל משמאל,
ופשוט חתכו את הדרך מימין,
חתכו דרך הדרך המבוקשת.
השאלה המעניינת היא:
מה מעצבים חושבים כשהם רואים את ההתנהגות שלנו פה?
האם הם חושבים שאנחנו טפשים?
האם הם חושבים שאנחנו עצלנים?
או האם הם מקבלים שזו האמת היחידה?
זה התוצר שלהם.
אנחנו מעצבים יחד אפקטיבית את המוצרים שלהם.
אז העבודה שלנו היא לעצב לצרכים אמיתיים בחיכוך נמוך,
בגלל שאם אתם לא, הצרכן יעשה זאת, בכל זאת.
הדרך המבוקשת השניה שרציתי לחלוק
נמצאת באוניברסיטת קליפורניה.
וזה מזכיר לי
שלפעמים הדרך הטובה ביותר להעלות עיצוב מעולה
היא פשוט להוציא אותו.
עכשיו, קמפוסים אוניברסיטאים הם פנטסטיים לגילוי שבילים רצויים.
אני חושב שזה בגלל שסטודנטים תמיד מאחרים והם די חכמים.
אז הם ממהרים להרצאות.
הם תמיד ימצאו את קיצור הדרך.
והמעצבים פה ידעו את זה.
אז הם בנו את הבניינים
ואז הם חיכו כמה חודשים לשבילים להווצר.
אז הם סללו אותם.
(צחוק)
גישה ממש חכמה.
למעשה, הרבה פעמים, פשוט להשיק שרות איש קש
יכול ללמד אתכם מה אנשים באמת רוצים.
לדוגמה, אייר מוייר בבוסטון ידע שהוא רוצה לפתוח מסעדה.
אבל איפה היא צריכה להיות?
מה התפריט צריך להיות?
הוא שיגר את השרות,
במקרה שלו משאית מזון,
והוא שינה מיקום כל יום.
הוא כתב תפריט שונה על צד המשאית על לוח מחיק
כדי להבין מה אנשים רצו.
עכשיו יש לו שרשרת מסעדות.
אז זה יכול להיות יעיל מאוד
לשגר משהו כדי לזהות דרכים מבוקשות.
הדרך המבוקשת השלישית והאחרונה שרציתי לחלוק איתכם
הוא ה UNIH.
הוא מזכיר לי שהעולם בשינוי תמידי,
ואנחנו צריכים להגיב לשינויים האלה.
אז כמו שאתם מנחשים, זה בית חולים.
סימנתי לכם משמאל את מחלקת האונקולוגיה.
החולים בדרך כלל נשארים בבתי מלון מימין למטה.
זה היה ארגון מוכוון חולים,
אז הם הביאו מכוניות בשביל החולים שלהם.
אבל מה שהם הבינו כשהם התחילו להציע כימותרפיה
זה שהחולים לעיתים רחוקות רצו להכנס למכוניות.
היתה להם יותר מדי בחילה, אז הם הלכו חזרה למלונות שלהם.
שביל הרצון שאתם רואים באלכסון נוצר.
החולים אפילו קראו לו "שביל הכימותרפיה."
עכשיו, כשבית החולים ראה זאת במקור,
הם ניסו להניח דשא חזרה עליו, להתעלם ממנו.
אבל אחרי זמן מה, הם הבינו שזה צורך חשוב
עליו הם ענו עבור החולים שלהם,
אז הם סללו אותו.
ואני חושב שהעבודה שלנו היא הרבה פעמים לסלול את הדרכים המבוקשות האלו.
אם נביט אחורה בזה שבצפון לונדון שוב,
הדרך המבוקשת הזו לא תמיד היתה שם.
הסיבה שהיא הופיעה
היא שאנשים הלכו לאצטדיון ארסנל הענק
בימי משחק,
מתחנת הרכבת התחתית שאתם רואים מימין למטה.
אז אתם רואים את הדרך המבוקשת.
אם פשוט נחזיר את השעון אחורה כמה שנים,
כשהאצטדיון היה בבניה,
אין דרך מבוקשת.
אז העבודה שלנו היא לצפות את הדרכים המבוקשות האלו מופיעות,
ובמקום המתאים, לסלול אותן,
כמו שמישהו עשה פה.
משיהו התקין מחסום,
אנשים התחילו ללכת ליד ומסביב התחתית כמו שאתם רואים,
והם סללו אותו.
(צחוק)
אבל אני חושב שזו גם תזכורת נפלאה,
שלמעשה, העולם נמצא בשינוי מתמיד.
הוא כל הזמן משתנה,
מפני שאם אתם מביטים למעלה בתמונה,
יש עוד דרך מבוקשת נוצרת.
אז שלושת הדרכים המבוקשות האלה מזכירות לי
שאנחנו צריכים לעצב לצרכים של אנשים אמיתיים.
אני חושב שאמפתיה למה שהלקוחות שלכם רוצים
היא כנראה הסמן הגדול המוביל של הצלחה בעסקים.
עצבו לצרכים אמיתיים
ועצבו אותם בחיכוך נמוך,
בגלל שאם אתם לא מציעים אותם בחיכוך נמוך,
מישהו יעשה את זה, הרבה פעמים הצרכן.
שנית, הרבה פעמים הדרך הטובה ביותר ללמוד מה אנשים אמיתיים רוצים
זה לשגר את השרות שלכם.
התשובה היא לעיתים רחוקות בתוך הבניין.
צאו החוצה וראו מה אנשים באמת רוצים.
ולבסוף, חלקית בגלל הטכנולוגיה,
העולם בשינוי מדהים כרגע.
הוא משתנה ללא הפסקה.
הדרכים המבוקשות האלה עומדות להופיע מהר יותר מאי פעם.
העבודה שלנו היא לבחור את המתאימות
ולסלול אותן.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)