Mai am un motiv în plus să fiu optimistă:
schimbările climatice.
Poate nu vă vine să credeți, dar s-au întâmplat următoarele.
Pe 12 decembrie 2015,
la Paris, sub egida ONU,
195 de state s-au reunit
și în unanimitate -
dacă ați lucrat cu guverne, știți cât de greu se obține asta -
au decis în unanimitate
să schimbe direcția economiei globale
pentru a-i proteja pe cei mai vulnerabili
și pentru a îmbunătăți viața noastră, a tuturor.
Este o realizare remarcabilă.
(Aplauze)
E și mai remarcabil
dacă ne gândim în ce situație ne aflam în urmă cu doar câțiva ani.
În 2009, Copenhaga.
Cine își amintește de Copenhaga?
Ei bine, după ani de muncă pentru a ajunge la un acord climatic,
aceleași state s-au întâlnit în Copenhaga
și au eșuat lamentabil.
De ce au eșuat?
Din multe și diverse motive,
dar în principal din cauza decalajului adânc și pronunțat
dintre nordul și sudul global.
La șase luni după acest eșec
mi s-a cerut să preiau răspunderea
negocierilor privind schimbările climatice globale.
Vă puteți imagina, era momentul perfect pentru a prelua această funcție nouă.
La nivel global moralul era la pământ în privința schimbărilor climatice.
Nimeni nu credea
că un acord global ar putea fi vreodată posibil.
De fapt, nici eu nu credeam.
Dacă promiteți că nu spuneți nimănui din afara acestui minunat public,
vă voi divulga un secret
care a fost, din fericire, îngropat de istorie.
La prima mea conferință de presă
un jurnalist m-a întrebat:
„Dna Figueres, credeți că un acord global va fi vreodată posibil?”
Și fără să mă gândesc, m-am auzit rostind:
„Nu în timpul vieții mele.”
Vă puteți imagina fețele colegilor mei,
ce erau îngroziți de femeia asta nebună din Costa Rica
care era noua lor șefă.
Și eu eram îngrozită.
Nu eram îngrozită de mine, cu mine m-am cam obișnuit.
Eram de fapt îngrozită
de consecințele spuselor mele,
de consecințele asupra lumii în care copiii noștri vor trebui să trăiască.
Sincer, a fost un moment îngrozitor pentru mine,
dar mi-am zis: „Păi nu...stai puțin,
stai puțin.
Imposibilul nu e un fapt,
e o atitudine.
E doar o atitudine.”
Și am decis în acel moment că îmi voi schimba atitudinea
și că voi ajuta lumea să-și schimbe atitudinea asupra schimbărilor climatice.
Așa că nu știu...
Doar atât? Mulțumesc.
Nu știu...
ce ați face voi
dacă vi s-ar spune că datoria voastră este să salvați planeta.
Treceți asta în fișa postului.
Iar tu ai întreaga responsabilitate,
dar nu ai absolut nicio autoritate,
deoarece guvernele au autoritate supremă în fiecare decizie luată.
Chiar mi-ar plăcea să știu
ce ați face voi în dimineața primei zile de luni,
iată însă ce am făcut eu: m-am panicat.
(Râsete)
Și apoi m-am panicat din nou,
pentru că mi-am dat seama că habar n-am cum să rezolvăm această problemă.
Și apoi mi-am dat seama că nu am idee cum vom rezolva problema,
dar că știu un lucru:
trebuie să schimbăm tonul acestei conversații.
Pentru că nu poți obține o victorie fără să fii optimist.
În acest context...
folosesc „optimism” ca un simplu cuvânt,
dar haideți să-l înțelegem în sensul său mai larg.
Haideți să-l înțelegem drept curaj,
speranță, încredere, solidaritate,
convingerea fundamentală că noi, oamenii, ne putem uni
și putem colabora pentru a îmbunătăți soarta omenirii.
Credeam că fără această atitudine
era imposibil să ieșim din criza de la Copenhaga.
Și timp de șase ani,
cu încăpățânare și perseverență, am introdus optimism în sistem,
indiferent de întrebările presei,
la care, apropo, mă pricep mai bine acum,
și indiferent de probele contrarii,
și credeți-mă, au existat multe probe contrarii.
Dar optimismul a fost insuflat în mod continuu în sistem.
Și destul de curând
am început să vedem cum se petrec schimbări în multe sectoare,
accelerate de mii de oameni,
dintre care mulți prezenți aici,
cărora vreau să le mulțumesc.
Iar cei din comunitatea TED nu vor fi surprinși
dacă vă spun că primul domeniu
în care am văzut schimbări remarcabile
a fost...
cel tehnologic.
Am început să observăm că în cazul tehnologiilor ecologice,
în special al energiei regenerabile,
prețurile au început să scadă, iar capacitatea să crească
până în punctul în care astăzi deja construim
centrale energetice solare,
ce au capacitatea de a alimenta cu energie orașe întregi,
ca să nu mai vorbim de ce facem în domeniul transportului
și al clădirilor inteligente.
Odată cu avansarea tehnologiei,
am început să înțelegem
că s-a produs o schimbare în ecuația economică,
deoarece am putut vedea
că într-adevăr, schimbările climatice au costuri uriașe
și da, există riscuri,
dar există și avantaje economice
și beneficii inerente,
fiindcă diseminarea tehnologiilor curate
ne va oferi un aer mai curat,
o sănătate mai bună,
mijloace de transport mai eficiente, orașe mai locuibile,
mai multă securitate energetică,
mai mult acces la energie în țările în curs de dezvoltare.
Pe scurt, o lume mai bună decât cea pe care o avem acum.
Și cu asta în minte,
ar fi trebuit să asistați, - de fapt, o parte din voi ați făcut-o -
la răspândirea ingenuității și a entuziasmului
care a fost insuflat mai întâi de organizații interguvernamentale,
sectorul privat, giganți industriali, companii de asigurări,
investitori, primari, comunități religioase,
fiindcă au început cu toții să înțeleagă că asta ar putea fi în interesul lor.
Acest lucru le-ar putea îmbunătăți modul de viață.
Și nu erau doar cei la care te-ai fi așteptat.
Trebuie să vă spun că directorul unei foarte mari companii de gaz și petrol
a venit la mine la începutul anului trecut și mi-a spus:
- în privat, desigur -
că nu știa cum o să-și schimbe compania,
dar că o va schimba,
pentru că e interesat de viabiliate pe termen lung.
Ei bine, acum avem o schimbare în ecuația economică
și cu mai mult sprijin din partea tuturor,
nu a durat mult până când și guvernele
au acceptat că e în interesul țărilor lor.
Iar când am cerut țărilor să înceapă să identifice
modalități prin care ar putea contribui la eforturile globale,
bazându-se pe interesul lor național,
189 de țări din 195,
189 de țări ne-au trimis planuri complete privind schimbările climatice,
în funcție de interesul lor național,
în concordanță cu prioritățile
și cu planurile lor naționale de dezvoltare durabilă.
Ei bine,
când începi să protejezi interesele fundamentale ale națiunilor,
atunci poți înțelege că ele sunt pregătite
să se alinieze spre un drum comun,
pe o direcție comună de deplasare
care va dura probabil câteva decenii,
dar parcurgerea acestor decenii ne va conduce într-o nouă economie,
într-o economie verde, foarte rezistentă.
Iar contribuțiile naționale prezentate în momentul de față
din partea guvernelor naționale
sunt insuficiente pentru a atinge o stabilizare a climei,
dar sunt doar un prim pas
și se vor îmbunătăți în timp.
Iar măsurarea, raportarea și verificarea tuturor acestor eforturi
au caracter juridic obligatoriu.
Planurile stabilite din cinci în cinci ani
pentru a evalua progresul colectiv au caracter obligatoriu,
iar calea spre o economie verde și mai rezistentă
e și ea obligatorie.
Iată partea mai importantă:
Ce aveam înainte?
Un grup foarte mic de țări
care își luaseră pe termen scurt niște mici angajamente
pentru a reduce emisiile,
care erau complet insuficiente
și în plus, percepute în mare ca o povară.
Ce avem acum?
Acum toate țările din lume contribuie în feluri diferite,
prin abordări diferite în sectoare diferite,
dar toate își aduc contribuția spre un scop comun
și în conformitate
cu menținerea integrității mediului.
Odată ce totul e bine pus la punct
și ai schimbat această mentalitate,
atunci înțelegi cum a fost posibilă reuniunea guvernelelor la Paris
și adoptarea Acordul Climatic de la Paris.
(Aplauze)
Așadar,
uitându-mă retrospectiv...
asupra ultimilor șase ani,
îmi amintesc mai întâi
ziua în care acordul a fost adoptat.
Nu vă pot descrie starea de euforie din sală.
5.000 de oameni sărind din scaune,
plângând, aplaudând, țipând, strigând,
oscilând între euforie și scepticism față de ceea ce tocmai se întâmplase,
deoarece atât de mulți oameni
munciseră ani de zile pentru asta și în sfârșit devenise realitate.
Și nu e vorba doar de cei care participaseră direct.
Acum câteva săptămâni eram cu un coleg
care încerca să aleagă
o perlă tahitiană pe care voia s-o ofere minunatei sale soții, Natasha.
Iar când s-a hotărât în sfârșit ce voia să cumpere,
bijutierul i-a spus:
„Știți, sunteți foarte norocos că o puteți cumpăra acum,
deoarece aceste perle ar putea dispărea curând din cauza schimbărilor climatice.”
„Dar...”, a adăugat bijutierul,
„Ați auzit? Guvernele tocmai au ajuns la un consens,
iar Tahiti ar putea avea o șansă.”
Ce confirmare incredibilă
a faptului că poate... poate există speranță,
există o posibilă șansă.
Sunt prima care recunoaște că mai avem încă mult de lucru.
Abia am început să lucrăm asupra schimbărilor climatice.
Și de fapt trebuie să ne asigurăm că ne dublăm eforturile
pe parcursul următorilor cinci ani, care vor fi cinci ani cruciali.
Dar am încredere
că pe parcursul ultimilor șase ani am ajuns
de la imposibil,
la imposibil de oprit, în momentul de față.
Cum am reușit asta? Infuzând optimism cu valențe transformatoare
care ne-a permis să trecem de la confruntare la colaborare
și ne-a permis să înțelegem că interesele naționale și locale
nu sunt neapărat opuse nevoilor globale.
Iar dacă înțelegem asta, le putem aduce împreună
și le putem fuziona armonios.
Când privesc spre viitor la alte probleme globale
care vor necesita atenția noastră în acest secol,
- siguranța hranei, a apei, a locuinței, migrarea forțată -
îmi dau seama că încă nu știm în mod cert
cum vom rezolva aceste probleme.
Dar ne putem inspira din munca noastră asupra schimbărilor climatice
și putem înțelege
că trebuie să reinterpretăm mentalitatea jocului cu sumă nulă.
Pentru că am fost învățați să credem că mereu există învingători și învinși
și că pierderea ta e câștigul meu.
Ei bine, acum că ne aflăm într-o lume
în care am atins granițele planetare
și unde nu suntem doar foarte interconectați,
ci tot mai interdependenți unii de alții,
pierderea ta nu mai este câștigul meu.
Ori suntem cu toții învinși,
ori putem fi cu toții câștigători.
Dar va trebui să ne decidem
între zero și total.
Va trebui să decidem între zero beneficii pentru toți
sau să trăim viața ca suma tuturor.
Am făcut-o o dată, o putem face din nou.
Mulțumesc.
(Aplauze)