Van még egy okom az optimizmusra:
a klímaváltozás.
Talán nem hiszik, de íme a tények.
2015. december 12.,
Párizsban, az ENSZ irányítása alatt
összeült 195 kormány,
és egyöntetűen -
ha dolgoztak már kormányokkal, akkor tudják, milyen nehéz -
egyöntetűen eldöntötték,
hogy szándékosan megváltoztatják a globális gazdaság menetét,
hogy megvédjék a legsebezhetőbbeket
és mindannyiunk életét jobbá tegyék.
Ez egy figyelemre méltó eredmény.
(Taps)
De még jelentősebb,
ha figyelembe vesszük, hol tartottunk pár évvel ezelőtt.
2009, Koppenhága.
Ki emlékszik Koppenhágára?
Évekig dolgozva egy klímaegyezményen,
ugyanazok a kormányok gyűltek össze Koppenhágában,
és buktak el szánalmasan.
Miért buktak el szánalmasan?
Különböző okokból,
de elsősorban a mélységes megosztottság miatt
a globális Észak és a globális Dél között.
Tehát most, hat hónappal a bukás után,
behívtak engem, hogy vállaljam el
a globális klímaváltozási tárgyalások irányítását.
El tudják képzelni: a tökéletes pillanat, hogy belevágjunk az új munkába.
A klímaváltozással kapcsolatos világhangulat mélyponton volt.
Senki nem hitt abban,
hogy egy globális egyezmény valaha is lehetséges lenne.
Valójában még én sem.
Ha megígérik, hogy senkinek nem mondják el ezen a csodálatos TED közönségen kívül,
akkor megosztok egy titkot,
amit a történelem kegyesen eltemetett.
Az első sajtóértekezletemen
egy újságíró megkérdezte: "Ms. Figueres, gondolja,
hogy egy globális egyezmény valaha lehetséges lesz?"
Anélkül, hogy használtam volna az eszem, hallottam, ahogy kimondom:
"Nem az én életemben."
El tudják képzelni sajtócsapatom tagjainak arckifejezését,
akik elszörnyedtek ezen az őrült Costa Rica-i nőn,
aki az új főnökük volt.
Én is megrémültem.
Nem magamtól rémültem meg, ahhoz már valahogy hozzászoktam.
Valójában elszörnyedtem
annak a következményein, amit épp kimondtam,
a világra kiható következményein,
amelyben a gyerekeinknek kell majd élniük.
Ez őszintén egy szörnyű pillanat volt nekem,
és arra gondoltam: nem lehet, várj,
várj csak!
A lehetetlen nem egy tény,
az egy hozzáállás.
Csak egy hozzáállás.
Elhatároztam akkor és ott, hogy megváltoztatom a hozzáállásom,
és segítek a világnak is megváltoztatni a klímaváltozáshoz való hozzáállását.
Nem is tudom -
Csak ennyi? Köszönöm.
Nem is tudom,
mit tennének,
ha azt mondanák önöknek, az a munkájuk, hogy megmentsék a bolygót.
Tegyék bele a munkaköri leírásba.
Teljes felelősséggel tartoznak,
de nincs egyáltalán semmilyen hatalmuk,
mert a kormányok a legfőbb döntéshozók minden területen.
Tényleg szeretném tudni,
mit tettek volna az első hétfő reggelen,
de elárulom, én mit tettem: bepánikoltam.
(Nevetés)
Utána ismét pánikba estem,
mert rájöttem, hogy fogalmam sincs, hogyan fogjuk megoldani ezt a problémát.
Utána rájöttem, hogy fogalmam sincs, hogyan fogjuk megoldani ezt a problémát,
de egy dolgot határozottan tudtam:
meg kell változtassuk e beszélgetés hangnemét.
Mert semmi esély a győzelemre
optimizmus nélkül.
És itt,
ezt az egyszerű optimizmus szót használom,
de értsük meg tágabb értelemben.
Értsük úgy, mint bátorságot,
reményt, bizalmat, szolidaritást,
azt az alapvető hitet, hogy mi, emberek össze tudunk fogni,
és segíteni tudjuk egymást az emberiség sorsának javításában.
El tudják képzelni, hogy azt hittem, hogy e nélkül
nincs más út, hogy kilábaljunk a koppenhágai paralízisből.
És hat évig,
makacsul, kitartóan optimizmust töltöttem a rendszerbe
a sajtótól kapott kérdésektől függetlenül -
azokban jobb lettem -
és függetlenül attól, hogy a tények ellene szóltak.
Higgyék el, rengeteg ellentényező volt.
De optimizmusunk megingathatatlan volt.
Rövid időn belül
elkezdtünk változást tapasztalni sok területen,
több ezer ember által megerősítve,
beleértve többeket önök közül is,
és köszönöm önöknek.
Ez a TED közösség nem lepődik meg,
ha azt mondom, hogy az első terület,
ahol jelentős változást láttunk,
az ...
a technológia.
Azt láttuk, hogy tiszta technológiáknak,
különösen megújulóenergia- technológiáknak
csökkent az ára és nőtt a kapacitása,
olyannyira, hogy már építjük
a koncentrált naperőműveket,
amelyek egész városokat képesek ellátni,
hogy ne is említsem a mobilitás területét
és az intelligens épületeket.
Ezzel a technológiai váltással
kezdtük megérteni,
hogy volt egy váltás a gazdasági egyenletben,
mert képesek voltunk felismerni,
hogy igen, a klímaváltozásnak nagy ára van,
és igen, halmozott kockázatai vannak.
De vannak gazdasági előnyei is,
és valódi haszna,
mert a tiszta technológiák elterjedése
tiszta levegőt hoz,
jobb egészséget,
jobb közlekedést, élhetőbb városokat,
nagyobb energiabiztonságot,
több hozzáférést az energiához a fejlődő világnak.
Összegezve: jobb világot, mint amilyen a jelenlegi.
Ezzel a tudással
önök tanúi lehettek, - valójában páran azok is voltak -
a találékonyság és izgatottság elterjedésének,
először nem a nemzetek kormányainak körében,
hanem a magánszféra, az iparmágnások, a biztosítók,
befektetők, városvezetők, hitközösségek körében,
mert ők kezdték el megérteni, hogy ez éppen az ő érdekükben van.
Ez tulajdonképpen javítja az eredményeiket.
Nem csak a szokásos fenntartások voltak.
El kell mondanom, hogy a legnagyobb olaj- és gáztársaság vezérigazgatója
eljött hozzám a múlt év elején,
és azt mondta -
magánemberként természetesen -
nem tudta, hogyan kellene változtatni cégén,
de meg akarja változtatni,
mert érdekelte a hosszú távú fennmaradás.
Most van egy váltás a gazdasági egyenletben,
és ezzel, mindenki részéről szélesebb körű támogatással,
nem telt sok időbe, míg a nemzeti kormányok
ráébredtek arra a tényre, hogy ez nemzeti érdekük.
Mikor megkértük az országokat, hogy határozzák meg,
mivel tudnának hozzájárulni a globális erőfeszítésekhez,
de a nemzeti érdeküknek megfelelően,
195 közül 189 ország,
189 ország küldte el az átfogó klímaváltozás tervét
a saját nemzeti érdekeik alapján,
egyidejűleg a prioritásaikkal,
összhangban a fenntartható fejlődéssel kapcsolatos nemzeti terveikkel.
Nos,
ha az alapvető nemzeti érdekeket megvédjük,
akkor megérthetjük, hogy a nemzetek készen álltak arra,
hogy összetartsanak egy közös úton,
egy közös irányú utazásra,
ami valószínűleg felölel pár évtizedet,
de az alatt a pár évtized alatt elvisz minket
az új gazdaságba,
egy szénmentes, nagyon rugalmas gazdaságba.
A nemzeti hozzájárulások, melyek jelenleg az asztalon vannak
a nemzeti kormányok nevében,
nem elégségesek a klíma egyensúlyának helyreállításához,
de ez csak az első lépés,
és idővel javul a helyzet.
Mindezen erőfeszítések mérése, jelentése és felülvizsgálata
jogilag kötelező érvényű.
És az ellenőrzések, amiket ötévente fogunk tartani,
hogy felmérjük a kollektív haladást a globális célunk felé, jogilag kötöttek,
és maga az út a szénmentes és rugalmasabb gazdaság felé
jogilag kötelező.
Itt van a fontosabb rész:
Mi volt nekünk előtte?
Csak egy maroknyi ország,
akik egy csekély,
rövid távú elkötelezettséget vállaltak a kibocsátás csökkentésére,
mely nagyon kevésnek bizonyult,
és még azt is tehernek érezték.
Most mi a helyzet?
Most a világ minden országa hozzájárul különböző intenzitással,
különböző megközelítésben, más-más szektorban,
de mind hozzájárulnak a közös célhoz
és egy úton
a környezeti integritással.
És egyszer csak minden a helyére került,
megtörtént ez a szemléletváltás,
és lám, a kormányok el tudtak menni Párizsba,
és elfogadták a Párizsi egyezményt.
(Taps)
Tehát,
ha visszatekintek
az elmúlt hat évre,
először eszembe jut a nap,
amikor a Párizsi egyezményt elfogadták.
Nem is tudom elmondani a teremben uralkodó eufóriát.
5000 ember felugrott a székéből,
sírva, tapsolva, sikítva, kiabálva,
eufóriában és nem hiszik el, amit saját szemükkel láttak,
mert olyan sokan
dolgoztak évekig ezért és végül megvalósult számukra.
És nem csak azok, akik a helyszínen részt vettek.
Néhány hete egy kollégámmal voltam,
aki próbált döntésre jutni
egy Tahiti gyöngyön, amit a csodálatos feleségének, Natashanak akart adni.
Mikor végre eldöntötte, hogy mit vesz meg,
az ékszerész azt mondta neki:
"Tudja, ön nagyon szerencsés, hogy ezt most megveszi,
mert ezek a gyöngyök hamarosan kihalhatnak a klímaváltozás miatt."
"De" - mondta az ékszerész - "hallotta,
hogy a kormányok épp döntésre jutottak,
és Tahitinek lehet egy esélye?"
Ez egy fantasztikus visszaigazolás,
hogy lehet, lehet még itt remény,
van még esély.
Én vagyok az első, aki elismeri, hogy még mindig rengeteg munkánk van.
Még alig kezdtük el munkánkat a klímaváltozáson.
Valójában meg kell bizonyosodnunk, hogy megduplázzuk az erőfeszítéseinket
az elkövetkező öt évben, ami a sürgető öt év.
De hiszem,
hogy eljutottunk az elmúlt hat évben
a lehetetlentől
a már megállíthatatlanhoz.
Hogy csináltuk ezt? Átalakulási optimizmust sugározva,
ami biztosította nekünk, hogy konfrontáció helyett együttműködjünk,
ami segített nekünk megérteni, hogy a nemzeti és a helyi érdekek
nem feltétlenül ellentétesek a globális szükségletekkel,
és ha ezt megértjük, akkor összeegyeztethetjük
és harmóniában egyesíthetjük őket.
Ahogy más globális problémákra nézek,
amik megkövetelik a figyelmünket ebben az évszázadban -
élelmiszer-biztonság, víz-biztonság, otthon-biztonság, erőltetett migráció -
azt látom, hogy még egyáltalán nem tudjuk,
hogyan oldjuk meg azokat a problémákat.
De láthatjuk, mennyit tettünk a klímaváltozásért,
és megérthetjük,
hogy újra kell értelmezni a zéró-összeg gondolkodásmódot.
Mert megtanították nekünk azt, hogy mindig győztesek és vesztesek vannak,
és a te veszteséged az én nyereségem.
Most, hogy egy olyan világban élünk,
ahol bolygó határokat értünk el,
és nem csak össze vagyunk kötve,
de egyre inkább egymástól függünk,
a te veszteséged már nem az én nyereségem.
Vagy mind vesztesek vagyunk
vagy lehetünk mind győztesek.
De döntenünk kell majd
minden vagy semmi között.
Döntenünk kell aközött, hogy zéró haszon jut mindenkinek,
vagy mindannyian együtt részesülünk az élet adta lehetőségekből.
Egyszer már megtettük. Meg tudjuk csinálni újra.
Köszönöm.
(Taps)