Mul on optimismiks veel üks põhjus:
kliimamuutused.
Seda võib olla raske uskuda, aga see on tõsi.
12. detsembril 2015 kohtusid Pariisis
ÜRO egiidi all 195 riigi esindajad
ja leppisid ühehäälselt kokku
- kui olete töötanud valitsustega, siis teate, kui keeruline see on -
ühehäälselt otsustasid, et maailma majanduse kurssi tuleb muuta,
et kaitsta kõige nõrgemaid ja tõsta meie kõigi elukvaliteeti.
See on erakordne saavutus.
(Aplaus)
Aga see saavutus on veelgi märkimisväärsem, kui meenutada
kus oldi vaid mõni aasta tagasi,
2009. aastal Kopenhaagenis.
Kas keegi mäletab Kopenhaagenit?
Peale aastatepikkust tööd kliimakokkuleppe nimel
said samad riigid Kopenhaagenis kokku
ja neil ei õnnesutnud kokkuleppele jõuda.
Miks lepe ebaõnnestus?
Põhjusi oli mitmeid,
aga põhiliselt tulenes see ületamatutest erimeelsustest
globaalse põhja ja globaalse lõuna vahel.
Kuus kuud pärast leppe ebaõnnestumist
tehti mulle ettepanek hakata juhtima rahvusvahelisi kliimaläbirääkimisi.
Tõeliselt ideaalne ajastus selle tööga alustamiseks.
Üldine hoiak kliimamuutuste suhtes oli äärmiselt pessimistlik.
Keegi ei uskunud,
et üleilmne kokkulepe võiks üldse kunagi võimalik olla.
Tõtt-öelda mina ka ei uskunud.
Kui lubate, et ei räägi mitte kellelegi väljaspool seda TEDi,
siis ütlen teile ühe saladuse
mis on õnneks ajaloo hõlma vajunud.
Minu esimesel pressikonverentsil küsis üks ajakirjanik:
"Proua Figueres, kas te usute, et üleilmne kokkulepe on üldse kunagi võimalik?"
Pikemalt mõtlemata kuulsin end ütlemas:
"Mitte minu eluajal."
Võite kujutada ette, mis nägu olid mu pressinõunikud,
kes õudusega vaatasid seda hullu naist Costa Ricast
kes oli nende uus ülemus.
Ja ma ise ehmatasin ka ära.
Ma ei ehmatanud oma käitumise peale, sest olen üldiselt iseendaga harjunud.
Minus tekitas õudu hoopis see,
mis oleksid selle tagajärjed, mille olin just välja öelnud.
Tagajärjed maailma jaoks, kus peavad hakkama elama kõik meie lapsed.
See hetk oli minu jaoks tõsiselt ehmatav.
Peast käis läbi: "Ei, oota, pea nüüd kinni!"
Võimatuid asju ei ole olemas, see on ainult suhtumise küsimus.
See on ainult suhtumise küsimus.
Just sel hetkel otsustasin, et ma muudan oma suhtumist
ja ma aitan muuta ka maailma suhtumist kliimamuutuse osas.
Nii et ma ei tea --
Lihtsalt see? Aitäh.
Ma ei tea, mida teeksite teie,
kui teile öeldakse, et teie töö on päästa meie planeet.
Olekski selline töökirjeldus.
Peaksite kandma täit vastutust,
kuid teil poleks absuluutselt mingit mõjuvõimu,
sest riigid on iga otsuse langetamisel sõltumatud.
Oleks tore teada, mida teeksite teie oma esimese tööpäeva hommikul.
Mind haaras igatahes paanika.
(Naer)
Ja sattusin kohe uuesti paanikasse, kui mõistsin, et mul pole õrna aimugi
kuidas seda probleemi võiks lahendada.
Taipasin siis, et ma küll ei tea, kuidas seda probleemi lahendada,
aga ühte ma tean kindlalt:
meil tuleb muuta selle arutelu tooni.
Sest edu ei ole võimalik saavutada ilma optimistliku hoiakuta.
Siin kasutan ma sõna optimism kui üht väga lihtsat sõna,
aga vaatame, mida optimism laiemalt tähendab.
Vaadakem optimismi kui julgust, lootust, usaldust ja ühtehoidmist,
ja kõigutamatut usku, et meie, inimesed, suudame ühendada oma jõud
ja aidata üksteist parema tuleviku nimel.
Ilmselgelt sain ma aru, et ilma selleta
poleks lihtsalt võimalik välja tulla Kopenhaageni patiseisust.
Järgmised kuus aastat
olen ma järjekindla jonnakusega sisendanud süsteemi optimismi.
Mida iganes meedia ka ei küsiks --
olen muutunud vastamisel osavamaks --
isegi kui on tõendeid, mis kinnitavad vastupidist.
Ja uskuge mind, neid vastupidiseid tõendeid pole just vähe olnud.
Tuleb järeleandmatult sisendada süsteemi optimismi.
Ja üsna pea võis märgata tekkimas muudatusi mitmes eluvaldkonnas,
mille kandjateks olid tuhanded inimesed,
paljud neist on ka täna siin - suur aitäh teile!
Ja siinset TEDi kogukonda ei üllata,
kui ütlen, et esimene valdkond, kus oli näha märkimisväärseid muutusi
oli....
tehnoloogia.
Nägime, et keskkonnasõbraliku tehnoloogia, ja eriti taastuvenergia tehnoloogiate
maksumus langes ja võimsus kasvas,
kuni selleni, et täna ehitatakse juba suure võimsusega päikeseenergiajaamu
mis suudavad elektriga varustada terveid linnu
rääkimata sellest, mida oleme saavutanud sõidukite ja nutikate majade osas.
Tänu sellele muutusele tehnoloogia vallas
on hakatud mõistma, et ka majandusliku kalkulatsiooni mõttes on asjad muutunud,
sest jõuti äratundmisele, et jah, kliimamuutused on äärmiselt kulukad
ning tõepoolest, sellega kaasnevad riskid,
aga samas kaasneb majanduse areng ja reaalne tulu,
kuna roheliste tehnoloogiate levik
toob endaga kaasa puhtama õhu, tugevama tervise,
parema transpordi, elamisväärsemad linnad, suurema energiajulgeoleku,
ja energia parema kättesaadavuse arenevatele riikidele.
Ühesõnaga, see muudab elu maailmas praegusega võrreldes paremaks.
Ja sellest aru saades võis märgata - teie seas on neid, kes seda nägid -
kuidas levis see siiras soov ja õhin midagi ära teha,
esmalt haarates kaasa kohaliku tasandi, erasektori, suurettevõtted, kindlustusfirmad
investorid, linnapead, usuringkonnad -
sest kõik nad hakkasid mõistma, et see on päriselt nende huvides,
et sel on reaalne mõju nende tõhususe parandamisele.
Ja kaasa ei tulnud mitte ainult need, kellelt seda niikuinii eeldaks.
Pean ütlema, et minuga võttis ühendust väga suure nafta- ja gaasifirma juht
see oli eelmise aasta alguses, ja tunnistas - muidugi eravestluses -,
et kuigi ta ei tea, kuidas ta täpselt oma ettevõttes asju peaks muutma,
aga ta teab kindlalt, et ta muudab seda,
sest tema huviks on jätkusuutlik püsimajäämine.
Olime saavutanud muutuse majanduslikus mõtlemises
ja sellega kaasnes ka laiem toetus,
ei võtnud enam kaua aega, kui ka riigid hakkasid valitsuse tasandil mõistma
et see on ka nende rahvuslikes huvides.
Ja kui me siis palusime riikidel hakata mõtlema sellele
kuidas nad saaksid aidata kaasa rahvusvahelisel tasandil
arvestades samas oma rahvuslikke huve,
siis esitasid 189 riiki 195 seast
189 riiki esitasid oma riiklikud kliimamuutuse tegevuskavad,
mis põhinevad nende rahvuslikul huvidel,
on kooskõlas nende prioriteetidega
ja arvestavad nende riiklike jätkusuutliku arengu kavasid.
Nii on, et kui riikide kõige olulisemad huvid on kaitstud
siis saad aru, et riigid olid valmis hakkama liikuma ühise lahenduse suunas
et leida ühist teed edasiminekuks,
mis võtab kindlasti aastakümneid,
aga nende aastakümnete jooksul jõuame koos uue majanduseni.
Majanduseni, mis on CO2-vaba ja väga tugeval alusel.
Kuigi riikide panused, mis on praeguseks valitsuste poolt on kinnitatud,
ei ole piisavad, et saavutada kliima stabiliseerumine,
aga see on vaid esimene samm ja tulevikus saab kindlasti enamat.
Nende tegevuste mõõtmine, aruandlus ja järelevalve
on juriidiliselt siduv kohustus.
Ja iga viie aasta tagant on kohustus teha ülevaade
et hinnata, kuhu on üheskoos jõutud, on juriidiliselt siduv.
Liikumine CO2-vaba ja tugevama majanduse suunas on lepinguline kohustus.
Tähtis on tuua välja järgmist:
mõelge, mis meil oli varem?
Oli väike käputäis riike, kes olid endale võtnud väga piiratud kohustused
lühiajaliseks heitkoguste vähendamiseks,
mis olid täiesti ebapiisavad ja mida samas peeti väga koormavaks.
Aga mis meil on praegu?
Nüüd on meil kõik maailma riigid panustamas erinevas mahus
vastavalt oma valitud viisile, erinevates valdkondades,
aga kõik nad panustavad ühise eesmärgi nimel.
Ja ühise sihiga tervema keskkonna poole.
Ja kui kõik see on paigas
ning on suudetud tekitada pööre üldises arusaamises
siis saabki võimalikuks, et riigid tulevad kokku ja sõlmivad Pariisi kliimaleppe.
(Aplaus)
Niisiis, kui ma vaatan tagasi
möödunud kuuele aastale,
siis ma mäletan eelkõige seda päeva,
mil Pariisis jõuti kokkuleppele.
Ei ole võimalik kirjeldada eufooriat, mis seal ruumis valitses.
5000 inimest kargasid püsti, nutsid, plaksutasid, kiljusid, karjusid,
ühelt poolt olid kõik eufoorias, teisalt ei suudetud uskuda oma silmi,
sest nii palju inimesi olid aastaid töötanud selle eesmärgi nimel
ja nüüd oli see lõpuks tõeks saanud.
Ja mitte ainult need, kes olid protsessis otseselt osalenud.
Mõni nädal tagasi sattusin olema koos ühe kolleegiga, kes pidi otsustama
kas ta ostab ühe imekauni Tahiti pärli kingituseks oma naisele Natašale.
Ja kui ta siis lõpuks otsustas, et ta siiski ostab selle,
ütles juveelipoe müüja talle:
“Teate, teil vedas, et te saate selle praegu ära osta,
sest need pärlid võivad kliima soojenemise tõttu varsti välja surra.”
"Aga," lisas juveliir, "kas te juhtusite kuulma,
et riigid jõudsid just kokkuleppele
ja Tahitil võib veel lootust olla.”
Kas pole fantastiline tõend selle kohta,
et võib-olla on tõesti lootust, ja et on olemas võimalus.
Ma saan väga hästi aru, et on vaja veel väga palju tööd teha.
Oleme kliimamuutustega tegelemisel alles päris alguses.
Tegelikult tuleb meil järgmise viie aasta jooksul
oma panust kahekordistada, ja sellega viivitamatult algust teha.
Aga ma usun, et oleme suutnud kuue aastaga
jõuda võimatuna näivast olukorrast praeguseks pöördumatu muutuseni.
Ja kuidas me selleni jõudsime?
Süstides muudatustele õhutavat optimismi,
mis tõi meid vastuseisust koostööni,
mis pani meid mõistma, et riiklikud ja kohalikud huvid
ei ole tingimata vastuolus globaalsete vajadustega.
Ja kui me seda mõistame, on võimalik need huvid kokku viia
ja harmooniliselt ühendada.
Kui ma nüüd vaatan teistele globaalsetele teemadele,
mis vajavad sel sajandil meie tähelepanu:
toidu ja vee olemasolu, turvalisus, sundränne,
pean tunnistama, et keegi ei tea praegu,
kuidas neid probleeme saaks lahendada.
Aga siin võiks võtta eeskujuks, mida tegime kliimamuutuste puhul
ning me mõistame,
et tuleb saada lahti sellest kõik-või-mitte-midagi mentaliteedist.
Sest oleme õppinud arvama, et alati on võitjad ja kaotajad
ja sinu kaotus on minu võit.
Tänaseks elame maailmas, mis on saavutanud oma mahu piirid
ja me ei ole pelgalt väga tihedalt omavahel seotud,
vaid oleme ka üha enam üksteisest sõltuvad,
seetõttu ei ole sinu kaotus tingimata minu võit.
Me kas kaotame kõik koos
või saame kõik olla võitjad.
Aga siiski tuleb meil otsustada, kas kõik või mitte midagi.
Meie valik on kas null kasu mitte kellelegi,
või siis elamisväärne elu - võit meie kõigi jaoks.
Kord see meil juba õnnestus, õnnestub ka edaspidi!
Aitäh!
(Aplaus)