Днес исках да - тоест тази сутрин -
искам да говоря за бъдещето на транспорта, управляван от човека;
за това как можем да спрем задръстванията, замърсяването и нуждата от паркиране,
като качим повече хора в по-малко коли;
а също и как можем да го постигнем с технологията, която вече е в джоба ни.
И да, говоря за смарт телефони...
не за безпилотни коли.
Но за да започнем, първо трябва да се върнем повече от 100 години назад.
Защото се оказва, че е съществувал Uber много преди появата на Uber.
И ако е бил оцелял,
бъдещето на транспорта вероятно вече е щяло да бъде реалност.
Така че позволете ми да ви представя "джитнито".
През 1914 година е било създадено, открито, от човек на име Ел Пи Дрейпър.
Той бил търговец на коли от Лос Анжелес и му хрумнала идея.
Е, обикалял из центъра на Лос Анджелис,
моя роден град,
и видял тролейбуси
с големи опашки от хора, опитващи се да стигнат до мястото, където са се запътили.
Казал си: "А защо просто не сложа надпис върху колата си,
че ще закарам всеки накъдето се е запътил за едно джитни?" -
на тогавашния жаргон - монета от 5 цента.
И така, хората се присъединявали,
и то не само в Лос Анджелис, а из цялата страна.
И в рамките на една година,
до 1915,
на ден е имало 50 000 превоза в Сиатъл,
45 000 превоза - в Канзас,
и 150 000 превоза - в Лос Анджелис.
За сравнение,
Uber в Лос Анджелис
извършва 157 000 превоза на ден днес...
100 години по-късно.
И така, това са тролейбусните шофьори,
съществуващият транспортен монопол по онова време.
Те очевидно не били щастливи от растящата популярност на джитнитата.
И затова запретнали ръкави
и обиколили градове из страната,
преборвайки се за нови регулации, с които да забавят растежа на джитнитата.
И имало какви ли не регулации.
Имало лицензи - често те били доста скъпи.
В някои градове,
ако си джитни шофьор,
от теб се е изисквало да бъдеш в джитнито по 16 часа на ден.
В други градове
изисквали да има двама шофьори за едно джитни.
Имало и една истински интересна регулация,
която гласяла, че трябва да се инсталира осветление на задната седалка -
да се инсталира във всяко едно джитни,
за да се спре ново пагубно явление, която те наричали "занасяне".
(Смях)
Добре. И какво се е случило?
Ами, в рамките на година проектът набрал сили.
Но джитнито, до 1919, е било напълно съсипано от регулации.
Това е жалко...
защото, ако не можеш да използваш чужда кола, трябва да притежаваш такава.
Собствеността на автомобили нарасна до небето
и не е учудващо, че до 2007
вече имаше по кола на всеки мъж, жена и дете в Щатите.
А този феномен е станал глобално явление.
В Китай до 2011
е имало повече продажби на автомобили, отколкото в САЩ.
Цялата тази частна собственост, разбира се, е имала публична цена.
В САЩ прекарваме 7 милиарда часа годишно,
прахосваме ги, стоейки в трафика.
160 милиарда долара в загубено продуктивно време
и разбира се в стоене в трафика,
и една пета от всички въглеродни замърсявания
се изхвърлят във въздуха именно от тези коли, в които седим.
Това обаче са само четири процента от нашия проблем.
Защото ако трябва да притежавате кола,
това означава, че 96 процента от времето колата ви стои неупотребявана.
И така, до 30 процента от земята и пространството ни
се употребяват за съхранение на тези парчета стомана.
Имаме дори небостъргачи, построени за коли.
Това е светът, в който живеем днес.
Градовете се борят с този проблем с десетилетия.
Нарича се масов транспорт.
И дори в град като Ню Йорк,
един от най-гъсто населените градове в света
и с една от най-усъвършенстваните системи за масов транспорт,
все още има 2,5 милиона коли, които преминават през тези мостове всеки ден.
Защо е така?
Защото масовият транспорт все още не е намерил решение
как да стига до входната врата на всеки.
И така, в Сан Франциско, където живея,
ситуацията е много по-лоша,
всъщност, много по-лоша от навсякъде по света.
И така стартирането на Uber през 2010 година беше -
ами, просто искахме да натискаме бутон и да получаваме превоз.
Нямахме никакви велики амбиции.
Просто се оказа,
че много хора искаха просто да натискат бутон, за да си осигурят превоз,
и в крайна сметка станахме свидетели на много дублиращи се пътувания.
Видяхме много хора,
натискащи същия бутон по едно и също време,
пътувайки на практика към една и съща дестинация.
И така започнахме да се замисляме
как можем да превърнем тези две пътувания в едно.
Защото ако го направехме, пътуването щеше да излезе по-евтино -
до 50 процента по-евтино -
и разбира се, за града -
това са много повече хора и много по-малко коли.
Големият въпрос за нас беше:
"Ще проработи ли това?"
Може ли един по-евтин превоз да стане
толкова по-евтин, че хората да са готови да го споделят?
И отговорът за щастие е силно "Да".
В Сан Франциско
преди стартирането на uberPOOL ситуацията беше -
ами, всеки караше колата си, накъдето си искаше.
Ярките цветове са местата с най-много коли.
Щом въведохме услугата за споделени пътувания uberPOOL,
виждате, че вече няма толкова много ярки цветове.
Повече хора, придвижващи се из града в по-малко коли,
премахващи коли от пътя.
Изглежда, че uberPOOL работи.
И така въведохме услугата в Лос Анджелис
преди осем месеца.
И оттогава сме премахнали 7,9 милиона мили пътувания от пътищата
и сме предотвратили изхвърлянето на 1,4 хиляди метрични тона CO2 във въздуха.
Но това, от което съм наистина -
(Ръкопляскане)
Но любимата ми статистика -
спомнете си, че съм от Лос Анжелес,,
прекарал съм години от живота си,
седейки зад волана, мислейки си: "Как да поправим това?" -
любимата ми част е, че осем месеца по-късно
сме прибавили 100 000 нови потребители, които споделят пътувания всяка седмица.
Сега, в Китай всичко е с огромен размер
и там правим 15 милиона споделени превоза на месец,
това са 500 000 на ден.
И разбира се, виждаме увеличаващ се в темповете си растеж.
Всъщност го виждаме и в Ел Ей.
И когато говоря с екипа си, не си казваме:
"Щом 100 000 човека започнат да споделят пътувания всяка седмица, приключваме."
Как да ги направим милион?
А в Китай това може да са няколко милиона.
И така, uberPOOL е страхотно решение за споделяне на превоз в града.
Но какво можем да направим за околностите?
Това е улицата, на която израснах в Лос Анджелис,
това всъщност е предградие, наречено Нортридж, Калифорния,
и, ами -
вижте, тези пощенски кутии сякаш са в безкрайна редица.
Всяка сутрин по около едно и също време
коли излизат от алеите,
повечето от тях с по един човек в кола,
който отива на работа, запътил се е към местоработата си.
Въпросът за нас е:
"Как да превърнем
всички тези работни коли -
а има буквално десетки милиони такива -
как да превърнем тези работни коли в споделени коли?"
Имаме решение за това и наскоро го стартирахме, нарича се uberCOMMUTE.
Ставаш сутрин, приготвяш се за работа, пиеш си кафето,
отиваш до колата си
и пускаш приложението на Uber,
и изведнъж
се превръщаш в Uber шофьор.
Ще те съберем с някой от съседите ти
на пътя ти за работа
и това е наистина страхотно.
Има само една спънка...
нарича се регулации.
54 цента на миля, какво е това?
Това е цената, която американското правителство
е определило, че струва притежанието на кола на една миля.
Можеш да качиш когото и да било в Щатите
и на момента да го закараш където и да иска да отиде
за 54 цента на миля или по-малко.
Но ако му вземеш 60 цента на миля, си престъпник.
Но какво ако за 60 цента на миля
накараме половин милиона души повече да споделят пътувания в Лос Анджелис?
И какво ако за 60 цента на миля
успеем да накараме 50 милиона души да споделят пътувания в Щатите?
Ако можем,
очевидно трябва да го направим.
И така се връщаме на урока, който научихме от джитни.
Ако до 1915 инициативата се е развивала,
представете си, ако ги нямаше регулациите, които са били въведени,
как е можело да продължи да се развива.
С какво щяха да са по-различни градовете ни днес?
Щяхме ли да имаме паркове на мястото на паркингите?
Е, загубили сме тази възможност.
Но технологиите ни дават нов шанс.
Аз съм така развълнуван от появата на безпилотни коли, колкото и останалите,
но трябва ли наистина да чакаме пет, десет или дори двадесет години,
за да превърнем новите си градове в реалност?
С технологията в джоба си днес
и с малко правилна регулация
можем да превърнем всяка кола в споделена такава
и можем да направим градовете си свои отново - още днес.
Благодаря.
(Ръкопляскане)
Крис Андерсън: "Травис, благодаря ти."
Травис Каланик: "Благодаря ти."
КА: "Знаеш ли, компанията, която сте създали, е напълно поразителна.
Тук ти говори само за малка част от нея -
една силна част -
идеята за превръщането на колите в обществен транспорт по този начин,
това е страхотно.
Но имам няколко други въпроса,
защото знам, че хората си ги задават.
Първо, мисля, че беше миналата седмица,
включих телефона си и опитах да си повикам Uber
и не успях да намеря приложението.
Направихте радикален, много дързък и смел редизайн."
ТК: "Така е."
КА: "Как протече това?
Забелязахте ли други да не успяват да го намерят през този ден?
Ще трябва ли заради него да се налагате отново?"
ТК: "Може би първо трябва да споделя
какво се опитвахме да постигнем.
И си мисля, че за запознатите поне малко с нашата история
то има повече смисъл.
А именно, че когато стартирахме в началото,
имахме само черни коли.
Идеята буквално беше да натиснеш бутон и да получиш S-класа.
И затова това, което направихме,
е почти каквото бих нарекъл незряла версия на луксозен бранд,
която изглеждаше като емблема на луксозна кола.
А откакто сме на световния пазар,
сме преминали от S-класи до авто рикши в Индия,
за нас започна да бъде важно
да сме по-достъпни,
да бъдем в унисон с местната култура,
да работим за градовете, в които се намираме,
и това виждате чрез схемата и цветовете.
И за да сме още по-портретни,
тъй като U не значи нищо на санскрит,
както и не значи нищо на мандарин.
И така това беше причината в общи линии.
Е, когато за пръв път пуснеш на пазара нещо подобно,
да си го кажем, ръцете ти се потят,
трябва да -
знаеш, малко си притеснен.
Това, което видяхме, е че много хора -
всъщност, в началото регистрирахме много повече хора, отварящи приложението,
защото са били любопитни какво ще открият, когато го отворят.
И от това цифрите бяха малко по-високи от очакваните."
КА: "Добре, това е страхотно.
Ти самият, бих казал, си загадъчна личност.
Поддръжниците и инвеститорите ти, които са били с теб по целия този път,
вярват, че единственият начин
да се преборят силните, здраво укрепени интереси
на таксиметровата индустрия и други,
е да имат жестока и неумолима конкуренция,
каквато определено сте доказали, че сте.
Според някои хора дори сте прекалили с Uber културата
и знаеш - преди около година или две
се разрази огромен спор, в който много жени бяха разстроени.
Как се усещаше всичко това тогава вътре в компанията?
Забелязахте ли спад в бизнеса?
Научихте ли нещо от всичко това?"
ТК: "Виж, мисля, че -
бил съм предприемач още от времето на гимназията,
винаги имаш -
по различни начини един предприемач винаги ще има трудни времена,
а за нас
това беше преди около година и половина,
за нас също бе много трудно.
Вътре в компанията се чувствахме -
предполагам, че в края на деня
се чувствахме като добри хора, вършещи добри дела,
но това не си личеше отвън.
Така че трябваше да се направи много,
за да -
Превърнахме се от много малка компания -
Искам да кажа, ако ни погледнеш буквално преди две и половина години,
компанията се състоеше от 400 човека,
а днес сме 6 500.
Когато преминаваш през подобен растеж,
трябва да циментираш културните си ценности,
да говориш за тях през цялото време.
И да се увериш, че хората постоянно проверяват:
"Добри хора, вършещи добри дела, ли сме ние?"
И ако постигнеш това,
следващата ти задача е да се увериш, че разказваш правилната история.
Мисля, че научихме доста уроци,
но мисля, че накрая излязохме от всичко това по-силни.
Но определено беше труден период."
КА: "Изглежда, че където и да се появите,
срещате хора, които при удобен случай ви критикуват.
Някои Uber шофьори в Ню Йорк и другаде
в момента са разярени от промяната на таксите
и едва - така твърдят те - едва могат да си позволят да продължат.
Как -
Знаеш, в началото спомена, че поначало сте започнали,
защото е страхотно да си повикаш превоз с натискането на един бутон.
Но това се е разраснало
и към момента влияете на практика на цялата световна икономика.
Принуден си да бъдеш, без значение дали искаш или не,
един вид световен визионер, който променя света.
Искам да кажа - кой си ти?
Искаш ли всичко това?
Готов ли си да поемеш в тази посока и да бъдеш това, което се налага да бъдеш?"
ТК: "Има, няколко неща, загатнати в този въпрос, така че -
(Смях)
Първото е за цените -
Имам предвид, помнете следното.
Услугата UberX при стартирането си
беше буквално 10 или 15 процента по-евтина от услугата с черните ни коли.
В момента
в много градове е половината от цената за такси.
Имаме всички данни, за да покажем,
че шофьорите печелят повече на час с Uber, отколкото, ако бяха таксиметрови шофьори.
Това, което се случва, е че когато цената пада,
хората е по-вероятно да си повикат Uber,
в различни части от деня, отколкото иначе биха направили,
и е по-вероятно да го използват на места, на които преди не биха го направили.
За един шофьор това означава, че където и да свали клиента си,
е много по-вероятно да качи нов клиент по пътя си обратно.
Това означава повече превози на час,
повече минути в един час, които са продуктивни,
така че действително печалбата се покачва.
Има градове, в които сме правили буквално пет или шест намаления на цената
и сме виждали тези намаления да се повишават с времето.
Дори в Ню Йорк -
Имаме публикация в блога, която наричаме "всеки 4-ти септември" -
сравняваме печалбите
септември, след септември, след септември.
Един и същи месец всяка година.
И виждаме, че с течение на времето печалбата се повишава
с падането на цените.
А и има перфектна ценова точка - не можеш да намаляваш цените до безкрай.
И в местата, където сваляме цените,
а не виждаме печалбите да се покачват,
вдигаме цените на предишното им равнище.
С това отговарям на първата част от въпроса.
А после, за загадъчността на всичко това -
аз съм от типа предприемачи,
които наистина много се вълнуват от възможността да решават тежки проблеми.
Така, както аз го описвам, това е като да си професор по математика.
Разбирате ли? Ако професор по математика не получава трудни задачи за решаване,
той би бил един много тъжен професор по математика.
Така че в Uber обичаме трудните проблеми,
вълнуваме се от тях и от решаването им.
Но не искаме какъв да е математически проблем,
искаме най-трудните, които можем да намерим,
и избираме този, с решението на който знаем,
че ще постигнем поне малко 'Уау' фактор."
КА: "След няколко години -
да речем, 5 години, не знам кога -
ще пуснете невероятните си безпилотни коли на пазара,
на вероятно по-ниска цена от тази, която в момента се плаща за превоз с Uber.
Какво ще кажеш на армията си от повече от милион шофьора тогава?"
ТК: "Обясни това пак - по кое време?"
КА: "Във времето, когато безпилотните коли ще се появят - "
ТК: "Ясно, ясно, ясно. Съжалявам, пропуснах това."
КА: "Какво ще кажеш на един шофьор?"
ТК: "Е, виж, мисля, че първата част ще отнеме -
най-вероятно ще отнеме много повече време,
отколкото бумът по медиите гласи.
Това първо.
Второ, ще се иска и много -
ще има дълъг период на преход.
Тези коли ще работят само на определени места, а на други - не.
За нас това е интересно предизвикателство, нали?
Защото -
Гугъл инвестира още от 2007,
Тесла ще ги произвежда, Епъл ще ги произвежда,
автопроизводителите ще го правят.
Това е свят, който ще съществува, и то по добра причина.
Милион души умират годишно в коли.
И вече споменахме милиардите или дори трилиони часове по целия свят,
които хората прекарват в стоене в тях, шофирайки в разочарование и нетърпение.
А и помислете за качеството на живот, което се покачва,
когато дадеш на хората времето им обратно,
и то не е изпълнено с безпокойство.
Така че виждам много позитиви.
Така че начинът, по който мислим за това, е че е предизвикателство,
но такова за оптимистично лидерство,
при което вместо да се съпротивляваме -
срещу технологиите -
може би като таксиметровата индустрия или като тролейбусната индустрия -
ще ги прегърнем и ще бъдем част от бъдещето.
Но как оптимистично ще управляваме през този период?
Има ли начини да партнираме с градовете?
Има ли начини да изградим образователни програми, професионални обучения и др.
за този период на преход?
Ще отнеме много повече време, отколкото мисля, че очакваме,
особено периодът на преход.
Но това е свят, който ще съществува
и това ще бъде един по-добър свят."
КА: "Травис, това, което градиш, е напълно невероятно,
и аз съм ти изключително благодарен, че дойде в TED и споделяш така открито.
Благодаря ти много." ТК: "Много благодаря."
(Ръкопляскане)