Naša sposobnost da stvorimo i očuvamo ekonomski razvoj
je definišući izazov našeg vremena.
Naravno, postoje i drugi izazovi,
zdravstvo, previše bolesti i epidemije,
ekološki izazovi
i naravno, radikalizovani terorizam.
Ipak,
da zaista možemo da rešimo izazov ekonomskog razvoja,
pred nama je jako dug put
da rešimo izazove koje smo pomenuli.
Najvažnije,
ukoliko i dok ne rešimo ekonomski razvoj
i stvorimo održivi, dugoročni ekonomski razvoj
nećemo moći da ukažemo
na najteže izazove koji nastavljaju da prožimaju svet,
bilo to zdravstvo, obrazovanje ili ekonomski razvoj.
Osnovno pitanje je sledeće:
kako ćemo da stvorimo ekonomski razvoj
u naprednim i ravijenim ekonomijama poput Sjedinjenih Država i Evrope
u vremenu gde se oni bore
da stvore ekonomski razvoj posle finansijske krize?
Oni nastavljaju da posustaju
i vide erozije u tri ključne stvari ekonomskog razvoja:
kapitalu, radu i produktivnosti.
Posebno,
ove razvijene ekonomije suočavaju se sa dugovanjima i deficitima,
padom kvaliteta i količine rada
i takođe zastojem u produktivnosti.
Na sličan način,
kako ćemo da stvorimo ekonomski razvoj na tržištima u razvoju,
gde 90% svetske populacije živi
i gde, u proseku,
70% populacije ima ispod 25 godina?
U ovim zemljama,
potrebno je da se oni razvijaju 7% godišnje
kako bi ostavili trag u siromaštvu
i da udvostruče primanja po glavi stanovnika u jednoj generaciji.
A ipak, danas,
najveće rastuće ekonomije
zemlje sa najmanje 50 miliona ljudi,
nastavljaju da se bore kako bi dostigle tu magičnu oznaku od 7%.
Još gore od toga,
zemlje poput Indije, Rusije, Južne Afrike, Brazila čak i Kine
padaju ispod tog broja od 7%,
i u mnogim slučajevima, čak i nazaduju.
Ekonomski razvoj je bitan.
Sa ekonomskim razvojem,
zemlje i društva ulaze u začarani ciklus,
vertikalne mobilnosti, mogućnosti i unapređenih životnih standarda.
Bez razvoja, zemlje se grče i atrofiraju,
ne samo u analima ekonomske statistike
nego i u značenjima života i kako se živi život.
Ekonomski razvoj ima veliki uticaj za pojedinca.
Ako razvoj opada,
rizik za ljudski napredak
rizik za političke i socijalne nestabilnosti se uvećava,
društva postaju mračnija, grublja i manja.
Kontekst je bitan.
Zemlje u rastućim tržištima
ne treba da rastu isto kao razvijene zemlje.
Neki ovde smatraju ovo riskantnim predlogom.
Ovde su pojedini ljudi
koji će se okrenuti i postati sasvim razočarani
onim što se dogodilo oko sveta
i pripisati to ekonomskom razvoju.
Brinete o prenaseljenosti planete.
I gledajući na statistike UN-a
da će svet imati 11 milijardi ljudi
do 2100 godine,
zabrinuti ste šta to čini prirodnim resursima,
obradivoj zemlji, pitkoj vodi, energiji i mineralima.
Takođe ste zabrinuti o degradaciji životne sredine.
I brinete kako je čovek,
otelovljen u korporativnog globalistu,
postao pohlepan i pokvaren.
Ja sam ovde da vam kažem da je ekonomski razvoj
bio srž promene životnih standarda
miliona ljudi na svetu.
I što je najvažnije,
nije samo ekonomski razvoj bio pokrenut kapitalizmom.
Definicija kapitalizma, najprostije rečeno,
je da su faktori produktivnosti,
kao što su trgovina, industrija, kapital i rad,
ostavljeni u rukama privatnog sektora, a ne države.
Ovde je bitno da razumemo
da fundamentalno, ne treba kritikovati ekonomski razvoj
već ono što se dogodilo kapitalizmu.
I kako bismo stvorili dugoročni ekonomski razvoj,
moramo to da sledimo sa boljim ekonomskim stavom.
Ekonomskom razvoju je potreban kapitalizam,
ali mora da radi kako treba.
I kao što sam prethodno spomenula,
srž kapitalističkog sistema je definisana privatnim učesnicima.
Čak je i ovo veoma jednostavna dihotomija.
Kapitalizam je dobar, ne-kapitalizam je loš.
U praktičnom iskustvu,
kapitalizam je više spektar.
Imamo zemlje poput Kine,
koja je praktikovala više državnog kapitalizma
i imamo zemlje poput Sjedinjenih Država
koje su više tržišni kapitalisti.
Naši pokušaji da kritikujemo kapitalistički sistem su ipak
težili da se fokusiraju na zemlje poput Kine
koje nisu u tržišnom kapitalizmu.
Ipak, postoji stvarni razlog i briga
da obratimo pažnju na čistije forme kapitalizma,
posebno one otelovljene od Sjedinjenih Država.
Ovo je veoma važno,
jer ovaj tip kapitalizma
sve više zaslužuje kritiku
da sada podstiče korupciju
i još gore,
povećava nejednakost prihoda -
ideja da manjina uživa na račun većine.
Dva kritična pitanja kojima moramo da se pozabavimo,
su kako možemo da popravimo kapitalizam,
kako bi mogao da pomogne ekonomskom razvoju
ali u isto vreme da pomogne rešavanju društvenih problema.
Da bismo tako mislili, moramo da se zapitamo,
kako kapitalizam danas funkcioniše?
Veoma jednostavno,
osnova kapitalizma je povećana korisnost pojedinca -
sebičnog pojedinca koji ide za onim što želi.
I tek nakon što su maksimalno podmirili svoje potrebe,
odluče da je bitno
da pruže podršku drugim socijalnim ugovorima.
Naravno, u ovom sistemu, vlada naplaćuje porez,
kako bi iskoristila prihode da finansira socijalne programe,
prepoznaje da uloga vlade nije samo regulativna
već i da je arbitar socijalnih dobara.
Ali ipak,
ovaj okvir,
ovaj okvir od dva stepena,
je osnova onoga od čega moramo da počnemo
da razmišljamo kako možemo unaprediti kapitalizam.
Rekla bih da postoje dve strane ovog izazova.
Najpre,
možemo da učimo na desničarskoj politici
da vidimo šta je delotvorno za nas
u razmišljanju kako da unapredimo kapitalizam.
Posebno,
desničarska politika
je pokušala da se fokusira na stvari poput uslovljenih transfera,
gde plaćamo i nagrađujemo ljude koji rade stvari
koje mi mislimo da mogu da pomognu u jačanju ekonomskog razvoja.
Na primer,
kad deca idu u školu,
roditelji mogu da zarade novac za to,
ili da njihovu decu inokulišu ili vakcinišu
roditelji mogu biti plaćeni za to.
Sad, pored debate
da li treba ili ne plaćati ljude
za ono što bi svejedno trebalo da rade,
da se zaista plaća učinak
donelo je pozitivne rezultate
u mestima poput Meksika,
u Brazilu
i čak u pilot programima u Njujorku.
Takođe postoje beneficije
i značajne promene u levičarskoj politici.
Argumenti da vlade trebaju da prošire ulogu i odgovornost
da ne bude usko definisana,
i da bi vlade trebalo da budu više arbitar
faktora proizvodnje,
postalo je uobičajeno kod uspeha u Kini.
Takođe smo počeli da vodimo debate
o tome kako uloga privatnog sektora
treba da se promeri od toga da ima motiv profita
na to da bude više uključen u donošenje socijalnih programa.
Stvari kao korporativni programi socijalne odgovornosti,
iako, mali po obimu,
kreću se u tom pozitivnom pravcu.
Naravno, levičarska politika je takođe pokušala da izbledi veze između
vlade, nevladinih organizacija i privatnog sektora.
Dva odlična primera ovoga su Sjedinjene Države u 19. veku,
kad je gradnja infrastrukture
bila stvar javno-privatnih partnerstava.
Nedavno, naravno,
dolazak interneta je takođe dokazao svetu
da javno i privatno mogu da rade zajedno za dobrobit društva.
Moja suštinska poruka vama je ovo:
ne možemo da rešimo svetske izazove ekonomskog razvoja
tako što ćemo biti nepopustljivi i nepotrebno ideološki.
Kako bismo stvorili održivi, dugoročni ekonomski razvoj
i rešili izazove i socijalne probleme koji nastavljaju da truju svet,
moraćemo da budemo otvorenijeg uma
u vezi s tim šta može da uspe.
Na kraju,
moramo da shvatimo da je ideologija neprijatelj razvoja.
Hvala.
(Aplauz)
Bruno Đuzani: Hteo bih da Vam postavim par pitanja, Dambisa,
jer neko bi reagovao na vašu poslednju rečenicu
time da je razvoj takođe ideologija,
moguće i dominantna ideologija našeg vremena.
Šta kažete onima koji tako reaguju?
DM: Mislim da je to potpuno legitimno,
i mislim da već imamo tu diskusiju.
Dosta posla se obavlja u vezi sa srećom
i druga metrika se koristi kako bi se izračunao uspeh ljudi
i poboljšanja životnih standarda.
Mislim da treba da budemo otvoreni
prema tome šta može da pomogne ljudskom životnom standardu
i smanji siromaštvo u svetu.
BĐ: Znači, bukvalno molite za rehabilitaciju razvoja,
ali jedini način da se to dogodi
bez ugrožavanja kapaciteta zemlje
da nas dugo izdržava,
jeste da ekonomski razvoj
nekako razdvojimo od osnovnog korišćenja resursa.
Da li to možete da vidite?
DM: Mislim da sam optimističnija oko ljudske sposobnosti i domišljatosti.
Ako počnemo sebe da ograničavamo
koristeći ograničene, retke i iscrpne resurse
koji su nam poznati,
postaćemo krajnje negativni
i zabrinuti o tome kakav je svet.
Ipak, videli smo u Rimskom klubu
prethodne tvrdnje
da će svet ostati bez resursa,
i ne radi se o tome da te stvari nisu tačne.
Sa genijalnošću, videli bismo desalinizaciju,
možemo da reinvestiramo u energiju,
kako bismo dobili bolje ishode.
U tom smislu,
optimističnija sam u vezi s tim šta ljudi mogu da učine.
BĐ: Ono što me zanima,
o predlogu za rehabilitaciju razvoja
i pokretu u drugom pravcu
je da vi predlažete da se popravi kapitalizam sa još više kapitalizma,
da se stavi cena na dobro ponašanje kao podsticaj
ili to da se da veća uloga firmama u socijalnim problemima.
Da li to predlažete?
DM: Predlažem da široko razmišljamo.
Mislim da je zaista slučaj
to da tradicionalni modeli ekonomskog razvoja
ne rade na način kako bismo mi želeli.
Mislim da nije slučajno to da
najveća ekonomija na svetu, Sjedinjene Države,
ima demokratiju,
liberalnu demokratiju kao srž političkog stava
i ima kapitalizam slobodnog tržišta
do mere da je slobodno,
kapitalizam slobodnog tržišta kao ekonomski stav.
Druga najveća ekonomija je Kina.
Demokratija je manjeg prioriteta
i ima državni kapitalizam, koji je potpuno drugačiji model.
Ove dve zemlje, potpuno drugačiji politički modeli
i potpuno drugačiji ekonomski modeli,
ipak imaju isti broj nejednakosti prihoda
izmerenu po koeficijentu Džini.
Mislim da takve debate treba da imamo,
jer uopšte nije jasno
koji model bi trebalo da prihvatimo,
i mislim da treba da bude mnogo više razgovora
i više skromnosti u vezi s tim šta znamo, a šta ne.
BĐ: Poslednje pitanje. COP21 se održava u Parizu.
Kada biste mogli da tvitujete
svim šefovima države i delegacije tamo,
šta biste rekli?
DM: Opet, govorila bih o širokom razmišljanju.
Kao što ste svesni,
pitanja o zaštiti životne sredine,
bila su na dnevnom redu više puta -
U Kopenhagenu, '72. u Stokholmu -
i vraćamo se na iste probleme
delom zato što nema zajedničkog dogovora,
u stvari, postoji raskol
između toga šta razvijenje zemlje veruju i šta žele
i šta zemlje sa razvojem tržišta žele.
Zemlje sa razvojem tržišta treba da nastave da stvaraju razvoj
da ne bismo imali političku nesigurnost u tim zemljama.
Razvijene zemlje znaju
da imaju stvarnu i bitnu odgovornost
ne samo da održavaju emisije CO2
i neke degradacije koje pridodaju svetu,
ali su vodeći u istraživanju i razvoju.
Zato oni moraju da sednu za sto takođe.
U suštini, to ne sme da bude situacija
gde počnemo da pripisujemo politiku tržištima u razvoju,
bez samih razvijenih država,
koji uzimaju udeo
u ponudi i potražnji tržišta u razvoju.
BĐ: Dambisa, hvala što ste došli na TED. DM: Hvala Vama puno.
(Aplauz)