A gazdasági növekedés feltételeinek megteremtése és fenntartása
korunk meghatározó kihívása.
Vannak persze más kihívások is –
egészségügy, betegségek, járványok,
környezeti kihívások,
és természetesen a fokozódó terrorizmus.
Ugyanakkor,
ha kezelni tudjuk a gazdasági növekedésből adódó gondokat,
az nagyban hozzájárul ahhoz,
hogy megbirkózzunk az említett kihívásokkal.
Ami még fontosabb,
hogy mindaddig, amíg meg nem oldjuk a gazdasági növekedést,
és nem teremtjük meg a hosszútávú, fenntartható növekedés alapjait,
nem tudunk választ adni
a megoldhatatlannak tűnő kihívásokra, amelyekkel az egész világ szembesül –
legyen az egészségügy, oktatás vagy gazdasági fejlődés.
Az alapvető kérdés a következő:
Hogyan érünk el gazdasági növekedést
a fejlett világban, az Egyesült Államokban vagy Európa országaiban,
amikor e gazdaságok még mindig
nehéz időket élnek át a pénzügyi válság után?
Továbbra is alulteljesítenek,
és kimerülni látszik a gazdasági növekedés három legfontosabb forrása:
tőke, munkaerő és termelékenység.
Ha megnézzük,
e fejlett gazdaságokat továbbra is adósság és deficit jellemzi,
csökken és romlik a munkaerő minősége és mennyisége,
valamint a termelékenység is gyengül.
Hasonlóképpen,
hogyan érünk el gazdasági növekedést a fejlődő országokban,
ahol a világ népességének 90%-a él,
és ahol átlagosan
a népesség 70%-a 25 év alatti?
A fejlődő országoknak
évente legalább 7%-os növekedést kell elérniük ahhoz,
hogy mérsékeljék a szegénységet,
és megduplázzák az egy főre eső jövedelmet egy nemzedék alatt.
Jelenleg azonban
a legnagyobb fejlődő gazdaságok –
az 50 milliós lélekszámot meghaladó országok –
nehezen tudják elérni a bűvös 7%-ot.
Ennél is rosszabb,
hogy India, Oroszország, Dél-Afrika, Brazília, sőt még Kína is
a 7%-os szint alá esik,
több országban pedig visszaesik a gazdaság.
A gazdasági növekedés fontos.
A gazdasági növekedés
kedvező folyamatot indít el
a társadalmi felemelkedés, a lehetőségek és az életszínvonal javulásának útján.
Növekedés nélkül a nemzetek hanyatlanak, elsorvadnak,
nemcsak a statisztikai évkönyvek alapján,
hanem az élet és az életminőség tekintetében is.
A gazdasági növekedés rendkívül fontos az egyén szempontjából is.
A növekedés megtorpanása
hátráltatja a személyes fejlődést,
növeli a társadalmi és politikai instabilitás kockázatát,
a társadalmak egyre gyengébbek, ingerültebbek és kisebbek lesznek.
Fontos az adott kontextus.
A fejlődő világ országainak
nem szükséges olyan ütemben növekedniük, mint a fejlett országoknak.
Tudom, néhányan önök közül ezt kockázatos állításnak tartják.
Vannak, akik
csalódottak, ha visszanéznek,
hogy mi történt a világgal,
és alapvetően a gazdasági növekedést hibáztatják.
Nyugtalanok a bolygó túlnépesedése miatt,
és az ENSZ legutóbbi adatait, előrejelzéseit nézve,
amelyek szerint a Föld népessége 11 milliárd lesz,
mielőtt 2100-ban stagnálni kezd,
arra gondolnak, hogyan érinti mindez a természeti erőforrásokat –
a termőföldet, az ivóvizet, az energiát és az ásványi anyagokat.
Aggódnak a környezet károsodása miatt,
és amiatt is, miként lett az ember
a globalista rendszer tagjaként
kapzsi és korrupt.
De azért vagyok ma itt, hogy elmondjam: a gazdasági növekedés
több millió ember életszínvonalának változását alapozta meg
szerte a világon.
Ennél is fontosabb,
hogy a kapitalizmus nemcsak gazdasági növekedést idézett elő.
A kapitalizmus, egyszerűen fogalmazva,
azt jelenti, hogy a termelés tényezői,
a kereskedelem, az ipar, a tőke és a munkaerő
a magánszektor, nem pedig az állam tulajdonában vannak.
Fontos, hogy megértsük,
a kritika tárgya alapvetően nem maga a gazdasági növekedés,
hanem az, ami a kapitalizmussal történt.
Ha biztosítani akarjuk a gazdaság hosszútávú növekedését,
újfajta gazdasági irányvonalat kell követnünk.
A gazdasági növekedéshez szükség van a kapitalizmusra,
aminek megfelelően kell működnie.
Mint említettem,
a kapitalista rendszerben meghatározó szerepet játszanak a magántulajdonosok.
Van ilyen szembeállítás, ami nagyon leegyszerűsítő felfogás.
A kapitalizmus jó; ami nem kapitalizmus, az rossz.
Közben a gyakorlati tapasztalat azt mutatja,
hogy sokféle kapitalizmus létezik.
Kínában például
jobbára államkapitalizmus van,
az Egyesült Államokban pedig inkább
a piac törvényei érvényesülnek.
Mégis, a kapitalista rendszert illető kritikánk
elsősorban Kínára irányul,
aminek köze sincs a piacgazdasághoz.
Minden okunk megvan rá,
hogy figyelmünket a valódi kapitalizmus változataira fordítsuk,
különösen arra, ami az Egyesült Államokat jellemzi.
Azért fontos ez,
mert ezt a kapitalizmust
egyre több olyan bírálat éri,
hogy mostanában felerősíti a korrupciót,
és ami még rosszabb,
növeli a jövedelmi egyenlőtlenségeket –
kevesen gazdagodnak, sokak kárára.
Két nagyon fontos ügyet kell megoldanunk:
úgy kell helyreállítanunk a kapitalizmust,
hogy segítse elő a gazdasági növekedést,
de egyúttal kezelje a társadalmi problémákat is.
Ahhoz, hogy kialakítsuk ennek keretét, fel kell tennünk a kérdést:
Hogyan működik ma a kapitalizmus?
Leegyszerűsítve a dolgot,
a kapitalizmus az egyéni haszon maximalizálásán alapul –
az önző egyén érdekein, aki megszerzi, amit akar.
Kizárólag az után, hogy maximalizálta a hasznát,
dönti el, hogy fontosnak tartja-e
társadalmi célok támogatását.
Ebben a rendszerben a kormányok persze adót szednek,
és a bevétel egy részét társadalmi célok finanszírozására fordítják,
felismerve, hogy a kormányok feladata nemcsak a szabályozás,
hanem a javak elosztása is.
Mindenesetre,
ez a struktúra –
ez a kétszintű struktúra –
az alap, amiből kiindulhatunk
a kapitalista modell fejlesztését illetően.
Úgy vélem, kétféle megközelítés alkalmazható.
Az egyik,
hogy a jobboldali politikára támaszkodva,
megnézzük, mi lehet előnyös
a kapitalizmus javítása szempontjáből.
Konkrétan,
a jobboldali politika
a feltételekhez kötött juttatásokat helyezi előtérbe,
megjutalmazzuk az embereket, bizonyos dolgokért,
amelyek szerintünk elősegítik a gazdasági növekedést.
Például,
a gyermekek taníttatására
a szülők pénzt kapnak,
vagy ha beoltatják gyermekeiket,
ehhez is kapnak pénzt.
Függetlenül a vitától,
hogy adjunk-e pénzt az embereknek,
olyan dolgokért, amiket mi helyesnek vélünk,
a helyzet az, hogy a teljesítményért járó javadalmazás
jó eredményeket hozott
például Mexikóban,
Brazíliában
és néhány kísérleti programban New Yorkban.
Ugyanakkor előnyöket
és jelentős változásokat hordoz a baloldali politika is.
Az olyan érvek, hogy a kormány szerepe és felelőssége legyen nagyobb,
nem pedig szűken behatárolt,
és hogy a kormánynak több joga legyen
a termelési tényezők elosztásában,
mindenki előtt ismertek Kína sikere kapcsán.
Emellett arról is folynak már viták,
hogy a magánszektornak hogyan kellene
az öncélú pofitszerzésen túlmenően
tevékenyebben részt vállalnia társadalmi programok kialakításában.
Például a vállalati társadalmi felelősségvállalás programjai,
kis lépésekben ugyan,
de jó úton haladnak.
A baloldali politika arra is irányul, hogy elmossa a határt
a kormány, a civil szervezetek és a magánszektor között.
Két jó példa említhető erre: a 19. században az Egyesült Államokban
az infrastruktúra kiépítése
az állami és a magánszektor együttműködésében valósult meg.
A közelmúltban pedig
az internet megjelenése bizonyította be a világnak,
hogy az állami és a magánszféra képes együttműködni jó célokért.
A legfontosabb mondanivalóm önöknek a következő:
Nem tudunk megoldást találni a világgazdasági növekedés kihívásaira,
ha dogmatikusak, ideológiailag részrehajlók maradunk.
A fenntartható, hosszú távú gazdasági növekedés megteremtéséhez,
a folyamatosan jelentkező kihívások, társadalmi bajok megoldásához
széles látókörűen kell gondolkodnunk
a lehetséges módszerekről.
Végeredményben,
fel kell ismernünk, hogy az ideológia a növekedés ellensége.
Köszönöm.
(Taps)
Bruno Giussani: Dambisa, szeretnék feltenni néhány kérdést,
mert az utolsó mondatodra úgy is reagálhatnánk,
hogy a növekedés is egy ideológia,
valószínűleg korunk fő ideológiája.
Mi a válaszod erre a felvetésre?
DM: Azt gondolom, hogy teljesen jogos,
és van már erről párbeszéd.
Sokan kutatják a boldogságot,
és azokat a mutatókat, amik az emberek sikerét,
életszínvonaluk javulását tükrözik.
Úgy vélem, nyitottnak kell lennünk
abban, hogy mi hozhat javulást az emberek életszínvonalában,
és továbbra is küzdeni kell a szegénység ellen.
BG: Tehát alapvetően a növekedés mellett foglalsz állást,
de ez csak úgy valósulhat meg
a Föld kapacitásának veszélyeztetése nélkül,
hosszú távon és sikeresen,
ha a gazdasági növekedés
nem teszi szükségessé az erőforrások kimerítését.
Hogyan látod ezt?
DM: Azt hiszem, én jobban bízom az emberek leleményességében.
Ha csak olyan erőforrást használunk,
ami véges, ritka, kimerülő,
amit jelenleg ismerünk,
akkor ez lehangoló,
és nyugtalankodhatunk a helyzet miatt.
De gondoljunk a Római Klubra,
vagy a korábbi állításokra,
hogy a Föld erőforrásai kimerülnek,
és ezzel nem állítom, hogy nincs ilyen veszély.
De azt gondolom, eljuthatunk a tengervíz sótlanításához,
befektethetünk az energiahatékonyságba,
és jobb eredményeink lesznek.
Ilyen értelemben tehát
optimistább vagyok az emberiség képességeit illetően.
BG: Meglepő számomra,
hogy a növekedés újraértelmezésére és új irányvonalra
tett javaslataidban
mintha még több kapitalizmust szorgalmaznál,
beárazva és ösztönözve a jó viselkedést,
a vállalatok pedig vállaljanak nagyobb szerepet társadalmi ügyekben.
Valóban ez a javaslatod?
DM: Nyitott gondolkodásra van szükség.
A valóság az,
hogy a gazdasági növekedés hagyományos modelljei
nem működnek úgy, ahogy szeretnénk.
Nem véletlen,
hogy a világ legnagyobb gazdaságában, az Egyesült Államokban
demokrácia van,
liberális demokrácia, a politikai felfogást tekintve,
és szabad piacgazdaság –
már amennyire szabad –
szabad piacgazdaság, a gazdasági felfogást tekintve.
A második legnagyobb gazdaság Kína,
amely háttérbe szorította a demokráciát,
ott államkapitalizmus van, ami egy teljesen más modell.
E két országnak teljesen más a politikai berendezkedése,
teljesen más a gazdasági berendezkedése,
mégis megegyezik a jövedelemegyenlőtlenség mutatója,
a Gini-index.
Ezt a témát kell megvitatnunk,
mert korántsem egyértelmű,
hogy milyen modellt alkalmazzunk,
sokkal többet kell erről beszélnünk,
sokkal több alázattal kell az új ismeretek felé fordulni.
BG: Még egy utolsó kérdés. Párizsban lesz a klímacsúcs.
Ha üzenhetnél
az összes államfőnek és delegációvezetőnek,
mit mondanál?
DM: Megint csak a nyitott gondolkodást hangsúlyoznám.
Mint tudjuk,
a környezetvédelmi kérdések
többször napirenden voltak –
Koppenhága, 72-ben Stockholm –
és újból elővesszük őket.
Részben, mert nincs alapvető megállapodás,
valójában szakadék van
a fejlett országok elgondolásai
és a feltörekvő piacgazdaságok céljai között.
A feltörekvő országoknak folytatniuk kell a növekedést,
hogy elkerüljék a politikai bizonytalanságot.
A fejlett országok vállalják,
hogy komoly a felelősségük
nemcsak a szén-dioxid-kibocsátás mértékében,
és a környezet állapotának romlásában, hanem a példamutatásban is
a kutatás-fejlesztés terén.
Így hát le kell ülniük tárgyalni.
A lényeg, hogy ne az legyen a helyzet,
hogy elvárásokat támasztunk a fejlődő országok iránt,
anélkül, hogy a fejlett országok is
górcső alá vennék tevékenységüket
keresleti és kínálati oldalon egyaránt.
BG: Dambisa, köszönöm, hogy eljöttél. DM: Nagyon köszönöm.
(Taps)