היכולת שלנו ליצור ולתחזק גדילה כלכלית
היא האתגר המוגדר של זמננו.
כמובן שיש גם אתגרים אחרים --
בריאות, אתגרי מחלות ומגפות,
אתגרים סביבתיים
וכמובן, טרור קיצוני.
עם זאת,
לרמה שאנחנו יכולים למעשה לפתור את אתגר גדילת הכלכלה,
זה יקח אותנו דרך ארוכה
לפתור את האתגרים שהבהרתי.
וחשוב יותר,
אלא אם ועד שנפתור את הגדילה הכלכלית
וניצור צמיחה כלכלית מקיימת וארוכת טווח,
לא נהיה מסוגלים להתייחס
לאתגרים שנראים בלתי פתירים וממשיכים להתפשט בעולם היום,
בין אם זה בריאות, חינוך או פיתוח כלכלי.
השאלה הבסיסית היא זו:
איך אנחנו עומדים ליצור צמיחה כלכלית
בכלכלות מתקדמות ומתפתחת כמו ארצות הברית ואירופה
בזמן שהן ממשיכות להאבק
ליצור צמיחה כלכלית אחרי המשבר הכלכלי?
הן המשיכו לבצע פחות מהמצופה
ולראות שחיקה בשלושת הגורמים הדוחפים העיקריים של צמיחה כלכלית:
הון, עבודה ויצרניות.
בעיקר,
הכלכלות המפותחות האלו המשיכו לראות חוב וגרעון,
הירידה והשחיקה גם של האיכות וגם של כמות של כוח העבודה
והן גם רואות את היצירתיות מושהית.
בצורה דומה,
איך אנחנו עומדים ליצור צמיחה כלכלית בשווקים העולים,
שם 90 אחוז מהאוכלוסיה של העולם חיה
ואיפה שבממוצע,
70 אחוז מהאוכלוסיה היא מתחת לגיל 25?
במדינות האלו,
זה הכרחי שהם יגדלו במינימום של שבעה אחוזים בשנה
כדי לפגוע מעט בעוני
ולהכפיל את ההכנסה לאדם בדור אחד.
ועדיין היום,
הכלכלות המתעוררות הגדולות ביותר --
מדינות עם לפחות 50 מליון אנשים --
ממשיכות להאבק כדי להגיע לסף הקסום של שבעה אחוזים.
גרוע מזה,
מדינות כמו הודו, רוסיה, דרום אפריקה, ברזיל ואפילו סין
נופלות מתחת למספר של שבעה אחוזים
ובהרבה מקרים, למעשה ברגרסיה.
צמיחה כלכלית משנה.
עם צמיחה כלכלית,
מדינות וחברות נכנסות למעגל מוסרי
של תנועה מעלה, הזדמנות וסטנדרט מגורים משופר.
בלי צמיחה, מדינות מתכווצות ומתנוונות,
לא רק בשנה אחת של סטטיסטיקה כלכלית
אלא גם במשמעות של החיים ואיך חיים את החיים.
צמיחה כלכלית משנה מאוד לאנשים.
אם הצמיחה מצטמצמת,
הסיכון להתקדמות אנושית
והסיכון לחוסר יציבות פוליטי וחברתי עולה,
והחברות הופכות לחשוכות יותר, מחוספסות וקטנות.
ההקשר משנה.
ומדינות בשווקים מתעוררים
לא צריכות לגדול באותו קצב כמדינות מפותחות.
עכשיו, אני יודע שכמה מכם בחדר רואים את זה כעמדה מאוד מסוכנת.
יש כמה אנשים פה
שיסתובבו ויתפכחו
על ידי מה שקורה בעולם סביבנו
ובעיקרון ייחסו את זה לצמיחה כלכלית.
אתם דואגים בגלל אוכלוסיית היתר על הפלנטה.
וכשמביטים על הסטטיסטיקות והתחזיות האחרונות של האו"ם
שבעולם יהיו 11 מיליארד אנשים על הפלנטה
לפני שזה יתיישר ב 2100,
ואתם מודאגים בנוגע למה שזה עושה למשאבים טבעיים --
אדמה פוריה, מים ראויים לשתיה, אנרגיה ומינרלים.
אתם גם מודאגים בנוגע להתפוררות של הסביבה.
ואתם דואגים בנוגע לאיך האדם,
מגולם בגלובליות התאגידים,
הפך לכל כך תאב בצע ומושחת.
אבל אני פה להגיד לכם היום שצמיחה כלכלית
היתה עמוד השדרה של השינוי בסטנדרטים של החיים
של מליוני אנשים מסביב לעולם.
ויותר חשוב,
זה לא רק צמיחה כלכלית שהונעה של ידי קפיטליזם.
ההגדרה של קפיטליזם, בפשטות,
היא שהגורמים של יצור,
כמו סחר ותעשיה, הון ועבודה,
נשארים בידיים של הסקטור הפרטי ולא בידי המדינה.
זה באמת הכרחי שנבין
שבעיקרון, הביקורת היא לא לצמיחה הכלכלית לכשעצמה
אלא מה שהתרחש לקפיטליזם.
ולרמה שאנחנו צריכים ליצור צמיחה כלכלית לטווח הארוך,
אנחנו נצטרך לרדוף אחריה עם צורה טובה יותר של מעמד כלכלי.
צמיחה כלכלית צריכה קפיטליזם,
אבל היא צריכה שיעבוד נכון.
וכמו שהזכרתי לפני רגע,
הליבה של המערכת הקפיטליסטית היתה מוגדרת על ידי שחקנים פרטיים.
ואפילו זה, עם זאת, היא דיכוטומיה מאוד מפושטת.
קפיטליזם: טוב, לא קפיטליזם: רע.
כשבניסיון הפרקטי,
קפיטליזם הוא הרבה יותר ספקטרום.
ויש לנו מדינות כמו סין,
שאימצו יותר קפיטליזם מדינתי,
ויש לנו מדינות כמו ארצות הברית
שיש בהן יותר קפיטליזם שוק.
המאמץ שלנו לבקר את המערכת הקפיטליסטית עם זאת,
נטה להתמקד במדינות כמו סין
שלמעשה הן לא קפיטליזם שוק באופן בוטה.
עם זאת, יש סיבה ממשית ודאגה ממשית
לנו למקד כעת את תשומת הלב שלנו על צורות טהורות יותר של קפיטליזם,
בעיקר אלו שמגולמות בארצות הברית.
זה מאוד חשוב
מפני שסוג זה של קפיטליזם
אפשר לעצמו יותר ויותר את הביקורת
שהוא עכשיו מכיל שחיתות
וגרוע יותר,
זה מגביר את אי השוויון בהכנסה --
והרעיון שהמעט מרוויחים על חשבון ההרבה.
שתי השאלות הבאמת קריטיות שאנחנו צריכים להתמודד איתן
זה איך לתקן את הקפיטליזם
כך שהוא יוכל לעזר להגדיל את הצמיחה הכלכלית
אבל באותו זמן יוכל לעזור לטפל בחוליים חברתיים.
כדי לחשוב על המסגרת הזו, אנחנו צריכים לשאול את עצמנו,
איך הקפיטליזם עובד היום?
מאוד בפשטות,
קפיטליזם מושתת על העיקרון של מקסום יעילות אישית --
אדם אנוכי שהולך אחרי מה שהוא או היא רוצים.
ורק אחרי שהם מקסמו את היעילות שלהם
הם מחליטים אז שזה חשוב
לספק תמיכה לחוזים חברתיים אחרים.
כמובן, בשיטה הזו ממשלות גובות מיסים,
והן משתמשות בחלק מההכנסות שלהן לממן תוכניות חברתיות,
ומכירים בעובדה שהתפקיד של הממשלה הוא לא רק רגולציה
אלא גם להיות המתווך של סחורות חברתיות.
אבל בכל זאת,
התשתית הזו --
תשתית שני השלבים האלה --
היא הבסיס ממנו אנחנו חייבים להתחיל
לחשוב על איך אנחנו יכולים לשפר את המודל הקפיטליסטי.
הייתי טוענת שיש שני צדדים לאתגר הזה.
ראשית,
אנחנו יכולים לקבל ממדיניות הימין
כדי לראות מה יכול להיות מועיל בשבילנו
כדי לחשוב על איך אנחנו יכולים לשפר את הקפיטליזם.
ספציפית,
מדיניות שנוטה לימין
נטו להתמקד על דברים כמו העברה מותנית
בה אנחנו משלמים ומתגמלים אנשים על שעשו את הדברים
שלמעשה חשבנו שיכולים לעזור להגביר את הצמיחה הכלכלית.
לדוגמה,
לשלוח ילדים לבית הספר,
הורים יכלו להרוויח כסף על זה,
או לחסן את הילדים שלהם,
הורים יוכלו לקבל תשלום על זה.
עכשיו, די בנפרד מהדיון
אם אנחנו צריכים לשלם לאנשים או לא
כדי לעשות מה שאנחנו חושבים שהם צריכים לעשות בכל אופן,
העובדה היא שתשלום עבור ביצועים
למעשה הביאה כמה תוצאות חיוביות
במקומות כמו מקסיקו,
בברזיל
וגם בתוכניות נסיון בניו יורק.
אבל יש גם תועלות
ושינויים משמעותיים בדרך בפוליטיקה שנוטה שמאלה.
טענות שממשלות צריכות להרחיב את התפקיד והאחריות שלהן
כך שזה לא יהיה מוגדר באופן צר
ושממשלות צריכות לשמש הרבה יותר כמתווכות
בין גורמים של יצור
הפכו לנפוצים עם ההצלחה של סין.
אבל גם התחילו להיות לנו דיונים
בנוגע לאיך התפקיד של המגזר הפרטי
צריך לנוע הרחק מלהיות רק מניע של רווח
ובאמת להיות יותר מעורבים באספקה של תוכניות חברתיות.
דברים כמו תוכניות אחריות חברתיות של תאגידים,
למרות שהן בקנה מידה קטן,
נעים בכיוון הנכון ההוא.
כמובן, פוליטיקה נוטה לשמאל גם נוטה לטשטש את הקווים
בין הממשלה, ארגונים ללא מטרות רווח והמגזר הפרטי.
שתי דוגמאות מאוד טובות של זה הן ארצות הברית של המאה ה 19,
כשפריסת התשתית
היתה באמת בשותפות של הציבורי והפרטי.
ויותר לאחרונה, כמובן,
ההתקדמות של האינטרנט הוכיחה גם לעולם
שהציבורי והפרטי יכולים לעבוד יחד לטובת החברה.
המסר הבסיסי שלי לכם הוא זה:
אנחנו לא יכולים להמשיך לנסות ולפתור את אתגרי הכלכלה העולמית
בלהיות דוגמטיים ולהיות אידיאולוגים ללא צורך.
כדי ליצור צמיחה כלכלית יציבה וארוכת טווח
ולפתור את האתגרים והחוליים החברתיים שממשיכים להטריד את העולם היום,
אנחנו נצטרך לחשוב בצורה רחבה יותר
על מה שאולי יעבוד.
בסופו של דבר,
אנחנו צריכים להכיר בזה שהאידיאולוגיה היא האויב של הצמיחה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
ברונו גיאוסני: אני רוצה לשאול אותך מספר שאלות, דמביסה,
כיוון שניתן להגיב למשפט האחרון שלך בלהגיד שגדילה היא גם אידיאולוגיה,
אפשרי שזו האידיאולוגיה הדומיננטית של זמננו.
מה אתם אומרים לאלה שמגיבים בדרך זו?
דמביסה: ובכן, אני חושבת שזה לגיטימי לגמרי,
ואני חושבת שכבר יש לנו את הדיון הזה.
יש הרבה עבודה שמתרחשת סביב אושר
וערכים אחרים נמצאים בשימוש למדידה של הצלחה של אנשים
ושיפורים בסטנדרט של מגורים.
וכך אני חושבת שאנחנו צריכים להיות פתוחים
למה שיכול לספק שיפורים בסטנדרט המגורים של אנשים
ולהמשיך להפחית עוני מסביב לעולם.
ברונו: אז את בעיקרון מבקשת צמיחה משקמת,
אבל הדרך היחידה שזה יקרה בלי להעמיד בסכנה את היכולת של כדור הארץ,
לקחת אותנו למסע ארוך,
זה שצמיחה כלכלית איכשהו תנותק מהשימוש הבסיסי במשאבים.
האם את רואה את זה קורה?
דמ: ובכן, אני חושבת שאני יותר אופטימית בנוגע ליכולת ולהמצאה האנושית.
אני חושבת שאם נתחיל להגביל את עצמנו
לשימוש במשאבים המוגבלים הנדירים והנגמרים
שאנחנו מכירים היום,
נוכל להיות די שליליים
ודי מודאגים בנוגע לדרך בה העולם עומד.
עם זאת, ראינו את המועדון של רומא,
ראינו טענות קודמות
שמשאבי העולם יגמרו,
וזה לא לטעון שהדברים האלה הם לא נכונים.
אבל אני חושבת, עם כושר המצאה נוכל לראות התפלה,
אני חושבת שנוכל להשקיע מחדש באנרגיה,
כך שנוכל למעשה לקבל תוצאות טובות יותר.
וכך במובן הזה,
אני הרבה יותר אופטימית בנוגע למה שאנשים יכולים לעשות.
בג: מה שמעניין אותי בנוגע להצעה לשיקום הצמיחה ולקחת כיוון שונה
זה שאת למעשה מציעה לתקן את הקפיטליזם עם יותר קפיטליזם --
בלשים תג מחיר על התנהגות טובה כתמריץ
או לפתח תפקיד גדול יותר לעסקים בנושאים חברתיים.
זה מה שאת מציעה?
דמ: אני מציעה שאנחנו צריכים להיות פתוחים.
אני חושבת שזה לגמרי המקרה
שמודלים מסורתיים של צמיחה כלכלית
לא עובדים בדרך בה היינו רוצים שהם יעבדו.
ואני חושבת שזה לא מקרה
שהיום לכלכלה הכי גדולה בעולם, ארצות הברית,
יש דמוקרטיה,
דמוקרטיה ליברלית, כעמדה הפולטית הבסיסית שלה
ויש לה כלכלה קפיטליסטית חופשית --
למידה שהיא חופשית --
שוק חופשי כעמדה הכלכלית שלה.
הכלכלה השניה בגודלה היא סין.
יש לה כלכלה ריכוזית
ויש לה קפיטליזם מדיני, שהוא מודל שונה לחלוטין.
שתי המדינות האלו, מודלים פוליטיים שונים לחלוטין
ומודלים כלכליים שונים לחלוטין,
ועדיין יש להן אותו אי שוויון בהכנסה
שנמדד כמדד ג'יני.
אני חושבת שאלה הדיונים שצריכים להיות לנו,
מפני שזה לא ברור בכלל
איזה מודל אנחנו צריכים לאמץ,
ואני חושבת שצריך להיות הרבה יותר שיח והרבה יותר ענווה
בנוגע למה שאנחנו יודעים ומה שאנחנו לא יודעים.
בג: שאלה אחרונה. ה COP21 מתרחשת בפריז.
אם תוכלי לשלוח ציוץ
לכל ראשי המדינות וראשי המשלחות שם,
מה היית אומרת?
דמ: שוב, הייתי מציעה הרבה יותר פתיחות.
כמו שאתם מודעים,
הנושא סביב הדאגות הסביבתיות
היו על האג'נדה הרבה פעמים עכשיו --
בקופנהגן, 72 בסטוקהולם --
ואנחנו ממשיכים לחזור לנושאים האלה
חלקית בגלל שאין הסכם בסיסי,
למעשה יש תהום
בין מה שהמדינות המפותחות מאמינות ורוצות
ומה שמדינות השווקים המתעוררים רוצות.
מדינות שווקים מתעוררים צריכות להמשיך ליצור צמיחה כלכלית
כך שלא תהיה לנו אי ודאות פוליטית במדינות האלו.
מדינות מפותחות מכירות
בכך שיש להן אחריות אמיתית וחשובה
לא רק לנהל את פליטות ה CO2 שלהן
וחלק מההתפוררות שהם גורמים לעולם,
אלא גם כקובעות מדיניות במחקר ופיתוח.
וכך הן גם צריכות להגיע לשולחן.
אבל בעיקרון, זה לא יכול להיות מצב
בו אנחנו מתחילים ליחס מדיניות לשווקים המתעוררים
בלי שהמדינות המתפתחות עצמן
גם יתמודדו עם מה שהן עושות
גם בצד הדרישה וגם בצד הביקוש בשווקים מפותחים.
בג: דמביסה, תודה לך שבאת ל TED. דמ: תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)