Oau, ce onoare!
Mereu m-am întrebat cum ar fi să fiu aici.
Acum opt ani, am primit cel mai prost sfat de carieră din viața mea.
Un prieten mi-a spus:
„Nu te îngrijora de cât de mult îți place ceea ce muncești acum.
Trebuie doar să-ți îmbogățești CV-ul."
Tocmai venisem din Spania unde am locuit o perioadă
și mă angajasem la o firmă de top. „E fantastic!”, îmi ziceam.
„O să am un mare impact în lume”. Aveam foarte multe idei.
În vreo două luni, am observat că zilnic,
la 10 dimineața, aveam un impuls ciudat
de a mă da cu capul de monitorul calculatorului.
Nu ştiu dacă s-a mai simţit cineva aşa.
La scurt timp am observat că toţi competitorii din domeniu
automatizaseră deja slujba mea.
Asta imediat după primirea sfatului „înțelept” de a-mi îmbogăţi CV-ul.
Încercând să-mi dau seama
ce voi face în continuare pentru a schimba lucrurile,
am citit un sfat complet diferit, de la Warren Buffett care spunea:
„Să te angajezi pentru a-ți îmbogăți CV-ul e precum a păstra sexul pentru bătrâneţe."
(Râsete)
Să citesc asta a fost tot ce mi-a trebuit.
În două săptămâni, mi-am dat demisia şi am plecat cu un singur gând:
să găsesc ceva unde să pot da greş. Atât de greu îmi era.
Voiam să am un fel de impact. Nu conta ce anume.
Şi mi-am dat seama destul de repede că nu eram singurul:
se pare că peste 80% din oamenii din jur nu se bucură de slujba lor.
Bănuiesc că asta nu se aplică celor prezenți,
dar la această medie a ajuns Deloitte prin studiile sale.
Voiam să aflu ce îi diferenţiază pe aceşti oameni,
cei care muncesc din pasiune şi schimbă lumea,
cei care se trezesc inspiraţi zilnic
şi acei oameni, cei 80% care trăiesc într-o disperare tăcută.
Am început să-i intervievez pe acești oameni pasionați,
am citit cărţi şi am condus studii de caz,
300 de cărţi în total, despre scop şi carieră,
am aprofundat de unul singur din motivul egoist de a...
de a găsi slujba ce nu-mi puteam permite s-o ratez,
ce era pentru mine.
Dar pe măsură ce făceam asta, tot mai mulţi oameni mă întrebau:
„Te preocupă cariera.
Nu-mi place munca mea. Putem lua prânzul împreună?"
„Sigur", răspundeam. Dar trebuia să îi avertizez,
deoarece rata demisiilor cauzate de mine era de 80%.
Dintre oamenii cu care luam prânzul, 80% îşi dădeau demisia
în termen de două luni.
Eram mândru de asta şi nu foloseam ceva magic.
Puneam doar o întrebare simplă.
„De ce faci ceea ce faci?"
Adesea, răspunsul era:
„Pentru că cineva mi-a spus că aşa trebuie."
Mi-am dat seama că mulţi dintre noi
urcă o scară pe care cineva le-a spus că trebuie s-o urce,
dar la final află că se sprijină pe peretele greşit
sau chiar pe niciunul.
Cu cât am stat mai mult cu aceşti oameni şi am analizat problema,
m-am întrebat cum ar fi să creăm o comunitate,
un loc unde oamenii să se simtă integrați
şi unde e OK să faci lucrurile diferit,
unde se încurajează alegerea drumului mai puţin bătătorit
şi care inspiră oamenii să se schimbe?
Asta a devenit mai târziu ce numesc eu acum Live Your Legend,
și vă voi explica imediat.
Pe măsură ce am făcut aceste descoperiri, am observat un tipar
constând în trei lucruri simple
pe care le au în comun acești oameni pasionați și deschizători de drumuri,
fie că eşti Steve Jobs
sau proprietarul brutăriei din colţul străzii.
Dar ai un loc de muncă care te reprezintă.
Vreau să le împărtăşesc cu voi ca să le putem utiliza ca perspectivă
pentru restul zilei și sper, pentru tot restul vieţii.
Primul dintre cele trei lucruri
ce caracterizează un om pasionat de munca sa
este de a deveni expert în a te cunoaşte pe tine însuţi
pentru că dacă nu ştii ce anume cauţi,
nu o să găseşti niciodată.
Și nimeni nu o va face în locul nostru.
Nu există niciun curs la facultate despre pasiune, obiective şi carieră.
Nu ştiu de ce un aşa curs nu este obligatoriu,
dar nici nu vreau să pornesc discuția.
Petreci mai mult timp alegând un televizor
decât alegându-ţi specializarea şi domeniul de studiu.
Ideea e că trebuie să ne dăm singuri seama
şi avem nevoie de o structură, de o cale de a cerceta acest lucru.
Aşadar, primul pas e să identificăm care ne sunt punctele forte unice.
Care sunt lucrurile care ne plac, pentru care ne trezim dimineaţa,
fie că suntem sau nu plătiţi, cele pentru care oamenii ne mulţumesc.
„Strengths Finder 2.0” e o carte şi o aplicaţie online.
O recomand cu încredere pentru a-ţi găsi talentul înnăscut.
Apoi, care ne sunt priorităţile când luăm decizii?
Ne pasă de oameni, de familie, de sănătate
sau de realizări, succes și toate cele?
Trebuie să ne dăm seama din ce motiv luăm aceste decizii
pentru a afla din ce e compus sufletul nostru,
pentru a nu-l vinde unei cauze de care nu ne pasă.
Următorul pas se referă la experienţele noastre.
Toţi avem astfel de experienţe. Învăţăm în fiecare zi, în fiecare minut,
despre ce iubim sau urâm,
despre lucrurile la care suntem buni sau nu.
Iar dacă nu acordăm atenţie acestor aspecte,
nu asimilăm acea informaţie
şi nu o aplicăm toată viaţa, totul e în zadar.
În fiecare zi şi săptămână, în fiecare lună a anului,
aloc timp pentru a reflecta la ce a mers bine, ce a mers rău
şi ce vreau să repet, ce pot aplica mai mult în viaţă.
Chiar mai mult de atât, sunt acei oameni, în special azi,
care ne inspiră și fac lucruri ce ne fac să spunem
„Oh, Doamne, uită-te la Jeff! Vreau să fiu ca el."
De ce spui asta? Ține un jurnal.
Scrie ce te inspiră la ei.
Sigur, nu întreaga lor viață,
dar orice ar fi, notează,
pentru ca în timp să ai o listă
pe care o poți aplica în propria viață ca să ai o existență mai pasionată
și un impact mai bun.
Începând să punem aceste lucruri la un loc
putem defini cu adevărat ce înseamnă succesul pentru noi,
iar fără aceste diverse părți ale compasului, este imposibil.
Ajungem în situația în care urmăm un scenariu de viață
pe care toți par să-l trăiască urcând scara care nu duce nicăieri.
E ca în Wall Street 2, dacă l-a văzut cineva.
Un angajat îl întreabă pe CEO-ul bancher de pe Wall Street:
„Care este prețul tău? Toată lumea are unul,
care e suma de bani după care vei lăsa totul în urmă?".
El răspunde: „E simplu. Mai mult."
Și zâmbește.
E tristă starea multor oameni
care nu au alocat timp să înțeleagă ce contează pentru ei,
care tot fac lucruri nesemnificative pentru ei,
dar le fac pentru că toată lumea spune că așa trebuie.
Dar odată ce am stabilit acest cadru,
putem începe să identificăm ceea ce ne face să simțim că trăim.
Înainte de asta, o pasiune se poate ivi brusc ca o oportunitate
sau poate în sfera muncii tale, unde i-ai putea da cu piciorul
fiindcă nu știi s-o identifici.
Dar odată ce o faci, poți vedea ceva conform cu puterile tale,
cu valorile tale, persoana care ești,
așa că-ți vei însuși această informație, vei face ceva cu ea
o vei urmări și vei încerca să lași un impact prin ea.
Live your Legend și mișcarea pe care am creat-o
nu ar fi existat dacă nu aveam această busolă spre a descoperi că:
„Oau, asta e ceva ce vreau să aprofundez și care va schimba ceva.”
Nu vom găsi niciodată ce căutăm dacă nu știm ce căutăm,
dar odată ce avem această imagine, această busolă,
vom putea trece la pasul următor — și nu sunt eu cel de acolo —
de a face imposibilul și a ne depăși limitele.
Două cauze împiedică oamenii să acționeze.
În primul rând, își spun că nu o pot face
sau oamenii din jur le spun asta.
Oricum, începem să credem în asta.
Fie renunțăm, fie nu începem de la bun început.
Ideea e că totul e imposibil până când cineva izbăvește.
Fiecare invenție, fiecare lucru nou din univers,
a fost întâi considerat o nebunie.
Mila parcursă în patru minute de Roger Bannister
era o imposibilitate fizică
până când acesta a făcut-o.
Și apoi ce s-a întâmplat?
Două luni mai târziu, 16 oameni au depășit acest record.
Lucrurile din capul nostru, pe care le credem imposibile
sunt deseori etape ce se așteaptă realizate,
dacă reușim să forțăm puțin limitele.
Și cred că asta începe probabil cu forma și capacitatea fizică,
mai mult decât orice, fiindcă putem controla asta.
Dacă nu crezi că poți alerga un km,
demonstrează-ți că poți alerga doi sau trei km
sau un maraton, sau să pierzi două kilograme sau orice,
realizezi că încrederea se formează
și poate fi transferată și celorlalți.
M-am apucat de acest obicei împreună cu prietenii mei.
Avem acest grup mic. Obișnuim să ne aventurăm
și recent am ajuns într-un loc nesigur.
Sunt terifiat de ape adânci și întunecate.
Nu știu dacă mai are cineva frica asta
după vizionarea repetată a filmelor Fălci 1, 2, 3 și 4,
de vreo șase ori copil fiind.
Dar orice e aici deasupra, dacă e tulbure, pot deja să simt.
Jur că e ceva acolo.
Chiar dacă e lacul Tahoe cu apa sa dulce,
frica total nefondată, ridiculă, tot e acolo.
Oricum, acum trei ani mă aflam pe acest remorcher,
chiar aici, în golful San Francisco.
Era o zi torențială și oamenilor li se făcea rău pe barcă,
iar eu stăteam într-un costum de scafandru și priveam pe fereastră
gândindu-mă cu teroare că voi înota curând spre moarte.
Voi încerca să înot la podul Golden Gate.
Și intuiesc că unii oameni din camera asta au făcut asta deja.
Stau acolo și amicul meu, Jonathan, care m-a convins s-o fac,
vine la mine și vede starea în care sunt.
Și-mi spune: „Scott, ce poți păți în cel mai rău caz?”
Porți un costum de scafandru. Nu te vei scufunda.
Și dacă n-o poți face, sari pe unul dintre cele 20 de caiace.
Iar dacă ne atacă un rechin, de ce crezi că te va alege
când sunt alți 80 de oameni în apă? Deci, mulțumesc de ajutor.
Și apoi a zis: „Serios, distrează-te. Mult noroc.”
Și se scufundă și înoată.
Se pare că încurajarea a funcționat, am avut un sentiment de calm absolut
și cred că se datorează faptului că Jonathan avea 13 ani.
(Râsete)
Și din cei 80 de înotători din ziua aia,
65 dintre ei aveau între 9 și 13 ani.
Gândește-te cât de diferit ai fi abordat lumea ta
dacă la 9 ani ai fi aflat că poți înota o milă și jumătate
în apă de 13 grade Celsius din Alcatraz până în San Francisco.
Câte provocări ai fi acceptat?
La ce nu ai fi renunțat? Ce ai fi încercat?
Pe măsură ce mă aproprii de destinație ajung la Aquatic Park,
ies din apă
și văd că jumătate din copii au terminat deja,
așă că mă încurajau cu entuziasm.
Și mi-a înghețat creierul — dacă a înotat cineva în golf,
și încercam să mă încălzesc și să urmăresc cum oamenii ajung la final.
Văd un copil și ceva nu părea în regulă.
Se zbătea așa.
Abia reușea să tragă puțin aer înainte să-și cufunde iar capul sub apă.
Și observ că se uitau și alți părinți
și jur că se gândeau la același lucru ca mine:
de asta nu lași copii de nouă ani să înoate din Alcatraz.
Asta nu era oboseală.
Din senin, doi părinți fug spre el să-l prindă
și îl poartă pe umeri scoțându-l afară uite așa,
complet vlăguit.
Apoi, din senin, mai fac câțiva pași
și îl așează în scaunul său cu rotile.
Își ridică pumnii strânși în semn de victorie cu o exuberanță de nedescris.
Încă simt căldura și energia acelui băiat
când și-a atins scopul.
Îl văzusem mai devreme în ziua aceea, în scaunul său cu rotile.
Dar nu mă gândem că va înota.
Unde va ajunge el în 20 de ani?
Câți i-au spus că n-o poate face, că va muri încercând?
Demonstrezi oamenilor și ție că poți,
că te poți forța puțin câte puțin
să realizezi ce tu consideri posibil.
Nu trebuie să fii cel mai rapid maratonist din lume,
ci doar să-ți depășești propriile imposibilități
și să începi cu pași mărunți.
Și cel mai bun mod de a face asta
e să te înconjori de oameni pasionați.
Cel mai rapid mod de a realiza ce nu crezi că poți face,
e să te înconjori de oameni care fac deja asta.
Un citat de Jim Rohn spune așa:
„Ești media celor cinci persoane cu care îți petreci cel mai mult timp.”
Nu există truc mai mare în istoria lumii
de a pleca de unde ești acum și a ajunge unde vrei să fii,
decât prin oamenii cu care alegi să te înconjuri.
Ei schimbă totul și e un lucru dovedit.
În 1898, Normal Triplett a realizat acest studiu cu câtiva cicliști
și a măsurat timpii lor în jurul pistei
în grup și individual.
A descoperit că de fiecare dată, cicliștii din grup erau mai rapizi.
Acest lucru s-a tot repetat în diferite circumstanțe ale vieții
și dovedește mereu același lucru,
că oamenii din jurul tău contează și mediul înconjurător e totul.
Controlul depinde de tine, poate avansa în ambele direcții.
80% din oameni sunt nemulțumiți de slujba lor,
adică majoritatea, nu din camera asta, ci de oriunde altundeva,
încurajează complacerea și ne împiedică să facem ce contează pentru noi,
așa că trebuie să gestionăm aceste împrejurimi.
Am fost și eu în situația asta...
ca exemplu personal, acum câțiva ani.
Ați avut vreodată un hobby sau o pasiune pentru care ați dat totul,
în care ați investit mult timp și pe care voiați s-o numiți o afacere,
dar nimeni nu-i acorda atenție și nu producea vreun ban?
Am trăit asta timp de patru ani încercând să clădesc Live Your Legend,
pentru a ajuta oamenii să facă lucrurile la care țin și-i inspiră
și am dat tot ce am putut,
dar numai trei oameni îmi acordau atenție
și sunt cu toții aici: mama, tata și soția mea, Chelsea.
Vă mulțumesc de susținere.
(Aplauze)
Și atât de mult mi-am dorit, dar a stagnat timp de patru ani
și eram pe cale să renunț,
dar chiar atunci
m-am mutat în San Francisco și am început să cunosc oameni interesanți
cu stiluri de viață pline de aventură,
oameni cu afaceri, bloguri și site-uri
despre pasiunile lor și care ajutau oamenii semnificativ.
Unul dintre prietenii mei are acum opt membri de familie
și își întreține familia
cu un blog la care scrie de două ori pe săptămână.
Tocmai s-au întors după o lună petrecută în Europa împreună.
Am fost uluit. Cum se poate așa ceva?
Am devenit incredibil de inspirat de asta
și în loc să mă plafonez, am decis să iau lucrurile în serios.
Am făcut tot ce am putut să-mi petrec timpul,
fiecare oră din zi, încercând să urmăresc acești oameni,
să ies cu ei, să bem bere și să mergem la sală, orice activitate.
Și după patru ani de stagnare,
în curs de șase luni petrecute cu aceștia,
comunitatea Live Your Legend s-a înzecit.
Peste alte 12 luni, a crescut de 160 de ori.
Și azi, peste 30.000 de oameni din 158 de țări
utilizează lunar uneltele noastre privind conectarea și cariera.
Acei oameni au creat comunitatea de oameni pasionați
care au inspirat ideea la care am visat
pentru Live Your Legend acum mulți ani.
Oamenii schimbă totul și de asta...
te întrebi ce se întâmplă.
Timp de patru ani nu știam pe nimeni în acest domeniu
și nici nu știam că există, că oamenii pot face asta,
că poți mobiliza așa ceva.
Apoi eram în San Francisco și toată lumea din jurul meu făcea asta.
A devenit ceva normal și gândirea mea a trecut de la cum s-o fac,
la cum adică să n-o fac.
Și atunci, când se va întâmpla asta, acel comutator din capul tău,
îți zguduie întreaga ta lume.
Și fără să încerci măcar, standardele tale ajung de aici, aici.
Nu trebuie să-ți schimbi țelurile, trebuie doar să-ți schimbi mediul.
De asta iubesc să fiu în preajma acestui grup de oameni,
de ce iau parte la fiecare eveniment TED posibil
și le urmăresc de pe iPad, în drum spre serviciu, orice ar fi.
Pentru că ăsta e grupul de oameni care inspiră posibilitate.
Am avut la dispoziție mai mult de o zi de petrecut împreună.
Pentru a rezuma, în materie de acești trei piloni,
toți au un lucru în comun, mai mult decât orice.
Sunt 100% controlați de noi.
Nimeni nu-ți poate spune că nu poți învăța despre tine,
că nu-ți poți forța limitele,
afla propriile incapacități și a le depăși.
Nu ți se poate zice că nu te poți încercui de oameni care te inspiră
sau scăpa de oamenii care te demoralizează.
Nu poți controla o recesiune.
Nu poți controla o concediere sau un accident de mașină.
Nu putem controla majoritatea lucrurilor.
Dar aceste trei lucruri țin total de noi
și ne pot schimba întreaga lume dacă alegem să facem ceva în privința asta.
Ideea e că începe să se întâmple la un nivel la scară largă.
Tocmai am citit în Forbes, guvernul SUA a declarat pentru prima dată
că mai mulți oamenii și-au dat demisia
decât au fost concediați.
Credeau că e o anomalie, dar s-a întâmplat timp de trei luni.
În vremuri în care oamenii afirmă că e un mediu destul de dificil,
oamenii se satură de o viață regizată,
de lucrurile care ți se spun să le faci,
în schimbul celor care contează pentru ei și îi inspiră.
Și ideea e că oamenii realizează această posibilitate,
că singurul lucru care îi limitează este imaginația.
Nu mai e un clișeu.
Nu-mi pasă ce te pasionează sau ce hobby ai.
Dacă îți place să tricotezi, poți găsi pe cineva expert în asta
și poți învăța de la el. E o nebunie.
Despre asta vorbim azi, să învățăm de la cei ce iau cuvântul.
Zilnic, creăm un profil acestor oameni pe Live your Legend,
pentru că atunci când oamenii obișnuiți fac ceva extraordinar,
putem și noi sta prin preajmă
și devine normal.
Nu trebuie să fii Gandhi sau Steve Jobs să faci ceva nebunește.
Trebuie doar să faci ceea ce contează pentru tine
și cu un impact ce doar tu îl poți crea.
Că tot vorbeam de Gandhi, a fost un avocat-recuperator,
așa am auzit termenul,
și a fost chemat de o cauză mai mare, ceva important pentru el,
ceva ce nu putea să nu o facă.
Trăiesc după un citat de-al său:
„Întâi te vor ignora, apoi vor râde de tine,
apoi se vor lupta cu tine, apoi vei câștiga.”
Totul e imposibil până când cineva o face.
Poți sta cu oamenii care îți spun că nu se poate
și spun că e o prostie să încerci
sau te poți înconjura de oameni care inspiră posibilitate,
oamenii din această sală.
Eu văd asta ca pe o responsabilitate de a arăta lumii
că ce e considerat imposibil poate deveni un nou normal.
Și deja se întâmplă asta.
Întâi, să facem lucrurile care ne inspiră,
ca să-i inspirăm apoi pe ceilalți să facă ceea ce îi pasionează.
Dar nu putem face asta
dacă nu știm ce căutăm.
Trebuie să lucrăm la noi,
să intenționăm aceste descoperiri.
Îmi imaginez o lume unde 80% din oameni fac ceea ce iubesc.
Cum vi s-ar părea?
Cum ar fi această inovație? Cum ați trata oamenii din jurul vostru?
Lucrurile ar începe să se schimbe.
Pe măsură ce terminăm, mai am o singură întrebare
și cred că e singura care contează.
Și anume, ce crezi că nu poți realiza?
Descoperă-l, trăiește-l,
nu doar pentru tine, ci pentru toți cei din jurul tău,
pentru că asta va începe să schimbe lumea.
Ce fel de muncă nu-ți poți permite să ratezi?
Vă mulțumesc.
(Aplauze)