Vi stjäl naturen från våra barn.
När jag säger det menar jag inte att vi förstör naturen
som de hade velat att vi skulle bevara,
även om det tyvärr också är sant.
Vad jag menar här är att vi har börjat definiera naturen på ett sätt
som är så renlärigt och strikt
att det med den definition vi har skapat åt oss själva
inte kommer att finnas någon natur kvar åt våra barn
när de blir vuxna.
Men det finns en lösning för det här.
Jag ska förklara.
Just nu använder människor halva världen
för att leva på, odla grödor och skog,
och för att låta djur beta på.
Om man lade ihop alla människor
så skulle vi väga tio gånger mer än alla vilda däggdjur tillsammans.
Vi låter våra vägar skära in i skogen.
Vi har lagt till små plastpartiklar i sanden på havsstränderna.
Vi har ändrat jordens kemi med våra konstgjorda gödningsmedel.
Och självklart har vi förändrat luftens kemi.
Så när du tar ditt nästa andetag
kommer du att andas in 42 procent mer koldioxid
än om du hade andats 1750.
Alla dessa förändringar, och många andra,
har klumpats ihop under en rubrik som heter "Antropocen".
Det är en term som vissa geologer tycker vi ska använda
för vår nuvarande epok, med tanke på
hur stort inflytande vi har haft över den.
Det är bara en föreslagen epok, men jag tror det hjälper oss att förstå
hur stort den mänskliga inflytandet över vår planet har varit.
Vad betyder det för naturen?
Vad räknas som natur i en värld där allting har påverkats av människor?
För 25 år sen
skrev miljöskribenten Bill McKibben
att eftersom naturen var något annat än människan
och eftersom klimatförändringen innebar
att varje centimeter av jorden hade förändrats av människan
så fanns det inte längre någon natur.
Han kallade faktiskt sin bok "The End of Nature".
Jag håller inte med om det här. Jag håller inte med.
Jag håller inte med om definitionen av natur,
eftersom vi i grunden är djur.
Eller hur? Vi utvecklades på den här planeten.
I samma kontext som de andra djuren som vi delar planeten med,
och alla växter, och alla mikrober.
Så jag tycker att naturen
inte är det som är orört av mänskligheten, man eller kvinna.
Jag tycker att naturen är var som helst där liv frodas,
var som helst där flera arter lever tillsammans,
var som helst som är grönt och blått och utvecklas och är fylld av liv
och växer.
Och om vi ser det så
blir det lite annorlunda.
Jag förstår att det finns vissa sorters natur
som talar till oss på ett speciellt sätt.
Platser som Yellowstone,
den mongoliska stäppen,
Stora barriärrevet
eller Serengeti.
Platser som vi tänker på som ett slags paradis,
som står för hur naturen såg ut innan vi sabbade allting.
Och på ett sätt är de mindre påverkade av våra dagliga aktiviteter.
Många av de här platserna har få eller inga vägar,
och så vidare.
Men till och med dessa paradis är påverkade av människor.
Om vi bara tittar på Nordamerika, till exempel,
för det är där vi träffas nu.
För 15 000 år sen när människor först kom hit
började de interagera med naturen
vilket ledde till att många stora djur utrotades,
allt från mastodonter till jättesengångare,
sabeltandade kattdjur,
en hel massa coola djur som vi tyvärr inte har kvar.
Och när de här djuren blev utrotade
så stod ekosystemen inte stilla.
Massiva kedjereaktioner förändrade gräsmarker till skogar,
ändrade trädslagen som fanns i skogen.
Så till och med dessa paradis,
de här platserna som såg helt perfekta ut
som påminner oss om ett förgånget utan människor
uppvisar ett landskap som påverkats av människor.
Inte förhistoriska människor, utan historiska människor,
ursprungsbefolkningar som fanns innan kolonisatörerna dök upp.
Det är likadant på de andra kontinenterna.
Människor har blandat sig i naturen
på ett kraftfullt sätt under väldigt lång tid.
Nyligen sa någon till mig
"Det finns fortfarande orörda platser."
Jag sa, "Var? Var? Jag vill åka dit."
Och han sa, "Amazonas."
Jag sa, "Åh, Amazonas, jag var precis där.
Det är fantastiskt. National Geographic skickade mig till nationalparken Manú,
i peruanska Amazonas,
men det är en stor bit regnskog, oupprensad, inga vägar,
skyddad som nationalpark,
faktiskt en av de parker med flest arter i världen.
Och när jag kom dit med min kanot, vad hittade jag, om inte människor.
Människor har bott där i hundratals och tusentals år.
Folk bor där, och de flyter inte bara omkring i djungeln.
De har en meningsfull relation med naturen runt omkring.
De jagar. De odlar grödor.
De förädlar grödor.
De använder naturresurser för att bygga sina hus,
för att taklägga sina hus.
De tämjer också vilda djur som vi inte tänker på som husdjur.
De här människorna är där
och de interagerar med miljön
på ett sätt som verkligen är meningsfullt och som gör avtryck i miljön.
Jag hade med en antropolog på resan,
och han sa medan vi flöt ner längs floden,
"Det blir aldrig folktomt i Amazonas."
Det uttrycket har stannat hos mig,
för det betyder att hela Amazonas är så här.
Det finns folk överallt.
Många andra tropiska skogar är likadana,
och inte bara tropiska skogar.
Människor påverkade ekosystemen förr
och de fortsätter att påverka dem fortfarande,
även på platser där de är svårare att upptäcka.
Så om alla definitioner av natur som vi vill använda
handlar om att den är orörd av människor
eller inte bebos av människor,
om de faktiskt innebär att vi inte har någon natur kvar,
då har vi kanske fel definitioner.
Kanske skulle vi definiera det efter hur många arter det finns där,
om det finns ett liv som frodas.
Om vi gör det på det sättet,
vad får vi då?
Det blir ett slags mirakel.
Plötsligt finns det natur överallt runt omkring oss.
Plötligt ser vi en monarkfjärilslarv
som mumsar på en växt,
och vi inser att den är där,
och det är på en ödetomt i Chattanooga.
Och titta på den här ödetomten.
Det finns säkert
minst ett dussin olika växtarter där,
som stödjer alla möjliga sorts insekter,
och det här är ett område som ingen tar hand om, en helt vild plats.
Det här är en slags orörd natur mitt framför näsan på oss,
som vi inte ens märker.
Det finns en intressant liten paradox också.
Den här naturen,
den här vilda, oskötta delen
av våra stadsmiljöer, utkanten av stan, förortens växtlighet
som går oss omärkt förbi,
den är säkerligen vildare än en nationalpark,
för nationalparker tas om hand på ett noggrannt sätt
nu på 2000-talet.
Crater Lake i södra Oregon, som är min närmaste nationalpark
är ett vackert exempel på ett landskap som verkar förhistoriskt.
Men det vårdas noga.
En av de frågor de tampas med nu är att den vitbarkade tallen dör.
Vitbarkad tall är en vacker, karismatisk –
jag vill säga att det är en karismatisk jätteväxt
som växer på hög höjd –
och den har nu stora sjukdomsproblem.
Blåsrosten har kommit dit,
och barkborrar.
För att hantera det här har parkförvaltningen satt ut
plantor av vitbarkad tall som är motståndskraftiga mot blåsrost,
också i områden som de i övrigt behandlar som vildmark.
De har också lagt ut insektsmedel i vissa viktiga områden
jag såg det när jag vandrade där sist.
Sånt här är mycket vanligare än man kan tro.
Nationalparker får intensiv skötsel.
Djurlivet hålls vid en viss nivå och struktur.
Eldar släcks.
Eldar tänds.
Arter som inte är inhemska tas bort.
Arter som är inhemska tas tillbaka.
Och faktiskt, jag såg efter,
och Banffs nationalpark gör alla de saker jag just nämnde:
släcker eld, tänder eld,
sätter radiosändare på vargar, sätter in bisonoxar.
Det krävs mycket jobb för att de här platserna ska se orörda ut.
(Skratt)
(Applåder)
Och ironiskt nog är det de platser vi älskar mest
som vi älskar lite för mycket ibland.
Många av oss gillar att åka dit,
och eftersom vi sköter dem så att de ska vara stabila
även om världen förändras,
så blir de ofta mer känsliga med tiden.
Vilket betyder att de är de absolut värsta platserna
du kan ta dina barn till på semestern,
för det finns inget att göra där.
De får inte klättra i träden.
De får inte fiska.
Man får inte göra lägereldar ute i det fria.
Man får inte ta hem tallkottar.
Det finns så många regler och förordningar
att det från ett barns synvinkel
är den värsta naturen som funnits.
För barn vill inte vandra
genom ett vackert landskap i fem timmar
och sen titta på en vacker utsikt.
Det är kanske vad vi som vuxna vill göra,
men vad barn vill göra är att böja sig ner på ett ställe
och bara pyssla med den, jobba med den,
plocka upp, bygga ett hus, bygga ett fort, göra något sånt.
Dessutom ligger de här paradisiska platserna
ofta långt bort ifrån där människor bor.
Det är dyrt att åka dit. De är svåra att besöka.
Det betyder att de bara är tillgängliga för eliten,
och det är ett stort problem.
Nature Conservancy gjorde en undersökning bland ungdomar,
och frågade dem hur ofta de var utomhus?
Bara två av fem tillbringade tid utomhus
minst en gång i veckan.
De andra tre av fem var bara inne.
Och när de frågade dem varför, vad hindren för att gå ut var,
svarade 61 procent
att det saknas natur där jag bor.
Det är helt galet. Det är helt enkelt fel.
71 procent av människor i USA
bor på 10 minuters gångavstånd från en stadspark.
Jag är säker på att siffrorna är liknande för andra länder.
Och då räknas inte ens egen trädgård,
stadens å eller ödetomten.
Alla bor nära naturen.
Alla barn bor nära naturen.
Vi har bara glömt att se den.
Vi har lagt för mycket tid på att se dokumentärer
av David Attenborough där naturen är riktigt sexig –
(Skratt)
och vi har glömt att se naturen som finns precis utanför dörren,
trädet längs med gatan.
Här är ett exempel: Philadelphia.
Där finns det en cool upphöjd tågbana
som man ser från marken, som har blivit övergiven.
Det här kanske låter som början av historien om High Line på Manhattan,
och den liknar den, förutom att de inte har gjort den till en park än,
men de jobbar på det.
Så för tillfället är det fortfarande en slags hemlig vildmark
mitt i Philadelphia,
och om man vet var hålet i trådstängslet finns
kan man ta sig ända upp till toppen
där man hittar en helt vild äng
som bara flyter omkring ovanför staden Philadelphia.
Alla växter däruppe grodde ur ett frö
som planterade sig själv där.
Det här är helt autonom, självstyrd natur.
Och den finns mitt inne i staden.
De har skickat upp folk dit för att göra biologiska undersökningar,
och det finns över 50 olika slags växter där uppe.
Och det är inte bara växter.
Det här är ett ekosystem, ett fungerande ekosystem.
Det skapar jord. Det binder kol.
Pollinering pågår.
Det är verkligen ett ekosystem.
Forskare kallar såna här ekosystem för "nya ekosystem",
för de domineras ofta av arter som inte är inhemska,
och för att de ofta är väldigt konstiga.
De liknar inget vi har sett förut.
Vi avfärdade länge de nya ekosystemen som värdelösa.
Det handlar t ex om skördade fält som börjat växa igen
trädplanteringar som inte sköts om regelbundet,
skogar som växt upp igen, hela USA:s östkust
där skogen sköt upp efter att jordbruket flyttat västerut.
Och såklart det mesta av Hawaii,
där nya ekosystem är normen,
där exotiska arter dominerar helt.
Den här skogen har lönn från Queensland
och ormbunkar från sydöstra Asien.
Du kan också skapa ditt eget ekosystem.
Det är enkelt.
Sluta bara klippa gräsmattan.
(Skratt)
Ilkka Hanski, en ekolog från Finland, provade på det som ett experiment.
Han slutade klippa gräsmattan, och efter några år
tog han dit några forskarstudenter,
de gjorde en snabb inventering av hans trädgård
och hittade 375 växtarter, varav två var utrotningshotade.
Så när man är där uppe på den framtida High Line i Philadelphia,
omgiven av vild natur,
omgiven av en sådan bredd, mångfald och så mycket vibrerande liv
kan man titta över kanten
och se en lekplats för en lokal skola
och så här ser den ut.
De barnen har så –
Enligt min definition
finns det mycket på jorden som räknas som natur,
men det här är nog en av få platser som inte gör det.
Det finns inget där utom människor, inga andra växter eller djur.
Jag ville verkligen
slänga över en stege till den andra sidan
och få med mig alla barn upp till den här coola ängen.
På ett sätt känner jag att det här är ett val vi måste göra.
Om vi avfärdar den här nya naturen som oacceptabel eller värdelös
kan vi lika gärna asfaltera den.
Och i en värld där allt förändras
måste vi vara väldigt noga med hur vi definierar natur.
För att inte stjäla den från våra barn
måste vi göra två saker.
För det första kan vi inte definiera natur som något som är orört.
Det var aldrig sant iallafall.
Naturen har inte varit orörd på tusentals år.
Och det undantar det mesta av den natur som folk kan besöka
och ha en relation med,
och tar bara med natur som barn inte får röra.
Vilket tar mig till den andra saken som vi behöver göra,
vilket är att låta barnen röra naturen,
för det som ingen rör vid blir inte heller älskat.
(Applåder)
Vi står inför några riktigt hårda utmaningar för miljön
på den här planeten.
Där ingår klimatförändringar.
Det finns fler: habitatförlust är en av sakerna
jag ofta bryter ihop inför mitt i natten.
Men för att lösa dem
behöver vi människor – smarta, engagerade människor –
som bryr sig om naturen.
Och det enda sättet som vi kommer kunna få
en ny generation människor som bryr sig om naturen
är genom att låta dem röra den.
Jag har en koj-teori inom ekologi,
en koj-teori inom naturskydd.
Varje ekolog, naturskyddsbiolog jag känner
och varje person inom naturskydd jag känner
byggde kojor när de var barn.
Om vi har en generation som inte vet hur man bygger en koja
får vi en generation som inte vet hur de ska bry sig om naturen.
Och jag vill inte säga till det här barnet
som deltar i ett projekt
som tar med barn från Philadelphia från fattiga områden till stadens parker,
jag vill inte vara den som säger att blomman som han håller i
är ett ogräs som inte hör dit och som han ska kasta bort.
Jag tror att jag mycket hellre vill lära mig av den här pojken
att varifrån växten än kommer ifrån
så är den vacker, och den förtjänar att bli berörd och uppskattad.
Tack.
(Applåder)