Furăm natura de la copiii noștri.
Când afirm asta, nu vreau să spun că distrugem natura
pe care ei ar fi vrut ca noi s-o păstrăm,
deși, din păcate și asta e adevărat.
Ce vreau să spun e că am început să definim natura într-o mod
atât de purist și de strict,
încât, după definiția pe care ne-o creăm,
nu va mai rămâne nicio natură pentru copiii noștri
când vor deveni adulți.
Dar există un remediu pentru asta.
Să vă explic.
Acum oamenii folosesc jumătate din lume
pentru a trăi, a-și cultiva recolta și a crește păduri,
pentru a-și pășuna animalele.
Dacă am însuma toate ființele umane,
am cântări de 10 ori mai mult decât mamiferele sălbatice la un loc.
Am tăiat drumuri prin pădure.
Am adăugat mici bucățele de plastic în nisipul de pe plajele oceanelor.
Am modificat compoziția chimică a solului adăugând îngrășăminte artificiale
și, desigur, am modificat compoziția chimică a aerului.
Așa că data viitoare când veți inspira,
veți trage în piept cu 42 % mai mult dioxid de carbon
decât dacă ai fi făcut-o în anul 1750.
Așadar, toate aceste schimbări, și multe altele,
au fost adunate sub denumirea de fenomen ”antropogen”.
Acesta este un termen pe care unii geologi cred
că ar trebui să-l atribuim epocii,
dată fiind puternica influență umană asupra acesteia.
Sigur, e doar o sugestie, dar consider că ar fi o modalitate bună
de a ne face să ne gândim la magnitudinea influenței umane asupra planetei.
Deci, cum rămâne cu natura?
Ce mai e considerat a fi natură în lumea în care totul e influențat de om?
Acum 25 de ani, scriitorul ecologist Bill McKibben
spunea că, din moment ce natura era ceva diferit de om
și pentru că schimbările climei
erau dovada că fiecare centimetru de Pământ era alterat de om,
atunci natura era terminată.
De altfel, titlul cărții lui e „Sfârșitul Naturii”
Nu sunt de acord cu asta. Chiar nu sunt.
Nu sunt de acord cu această definire a naturii, căci, în fond, suntem animale.
Corect? Am evoluat pe această planetă
în același context cu cel al animalelor cu care împărțim planeta,
cu cel al plantelor și cel al microbilor.
Așadar, cred că natura
nu e ceea ce e neatins de umanitate, bărbat sau femeie.
Cred că natura este oriunde viața prosperă,
oriunde conviețuiesc mai multe specii,
oriunde e verde și albastru și viață ce pulsează
și dezvoltare.
Sub această definiție,
lucrurile arată oarecum diferit.
Înțeleg că există anumite părți ale acestei naturi
care ne vorbesc într-un mod special.
Locuri ca Yellowstone,
sau stepa mongolă,
sau Marea Barieră de Corali
sau Serengeti.
Locuri pe care le considerăm ca fiind reprezentări edenice
ale naturii, de dinainte de a fi stricat noi totul.
Într-un fel, acestea sunt mai puțin afectate de activitățile noastre zilnice.
Multe dintre aceste locuri nu au drumuri sau au puține,
și tot așa.
Dar, în cele din urmă, chiar și acestea sunt adânc influențate de oameni.
Să luăm, spre exemplu, America de Nord,
din moment ce aici ne întâlnim.
Cu vreo 15.000 de ani în urmă, când primii oamenii au venit aici,
s-a inițiat un proces de interacționare cu natura,
care a dus la dispariția unui număr mare de animale uriașe,
de la mastodont la leneșul uriaș de pământ,
pisicile dințate,
toate animalele astea superbe care, din păcate, nu mai există.
Când acestea animale au dispărut,
și ecosistemul a fost afectat.
Valuri masive de efecte în lanț au schimbat pajiști în păduri,
au modificat compoziția unor păduri.
Chiar și în aceste Raiuri,
chiar și în aceste locuri perfecte
ce par a ne aminti de un trecut de dinaintea omului,
în esență, găsim tot un peisaj umanizat.
Nu doar de oameni preistorici, dar și de oameni străvechi, indigeni
până la momentul în care au apărut primii coloniști.
E aceeași situație și în cazul celorlalte continente.
Oamenii au influențat natura foarte mult
și de foarte multă vreme.
De curând cineva mi-a zis:
„Dar mai există încă locuri sălbatice.”
Iar eu am zis: „Unde? Unde? Vreau să merg.”
Și el mi-a spus: „Amazonul”.
Iar eu am zis: „Oh, Amazonul. Tocmai am fost acolo.
E minunat. National Geographic m-a trimis la Parcul Național Manú,
care e în Amazonul peruvian,
dar e o zonă de pădure tropicală, virgină, fără drumuri,
protejată ca parc național,
de fapt, una din cele mai mari biodiversități din lume.
Când am ajuns acolo cu barca mea canoe, ce am găsit acolo dacă nu oameni.
Acolo trăiesc oameni de sute și mii de ani.
Acolo trăiesc oameni și nu doar bântuie prin junglă.
Ei au dezvoltat o relație importantă cu peisajul.
Vânează. Cultivă.
Îmblânzesc natura.
Folosesc resursele naturale pentru a-și clădi case,
să le acopere cu stuf.
Ba chiar țin pe lângă casă animale pe care noi le considerăm sălbatice.
Acești oameni sunt acolo
și interacționează cu mediul înconjurător
într-un mod plin de sens și asta se vede în mediul înconjurător.
Am mers în călătoria asta cu un antropolog,
care mi-a spus, pe când pluteam pe râu în jos:
„În Amazon nu există goluri demografice.”
Cuvintele astea mi-au rămas în minte,
pentru că asta înseamnă că întregul Amazon e așa.
Sunt oameni peste tot.
Multe alte păduri tropicale sunt la fel,
și nu doar păduri tropicale.
Oamenii au influențat ecosisteme în trecut
și continuă să le influențeze în prezent,
chiar și în locuri unde asta se vede mai greu.
Așa că toate acele definiții ale naturii pe care le-am formula,
care presupun că aceasta ar fi neatinsă de om
sau ar fi lipsită de oameni,
dacă toate astea concluzionează că nu avem nicio natură,
atunci, poate că aceste definiții sunt greșite.
Poate ar trebui să o definim prin prezența mai multor specii,
prin prezența unei vieții înfloritoare.
Dacă am proceda așa,
ce am obține?
Ei bine, un miracol.
Dintr-o dată, natura e pretutindeni.
Dintr-o dată vedem omida monarh,
molfăind o plantă,
și ne dăm seama că ea există
și e în acest loc gol din Chattanooga.
Priviți acest loc gol.
Vreau să spun că probabil există
cel puțin o duzină de specii de plante care cresc acolo,
folositoare pentru insecte de tot felul,
și acesta e un spațiu complet neamenajat, un spațiu în întregime sălbatic.
Aceasta este natura sălbatică chiar sub nasul nostru,
și nici măcar nu o observăm.
Mai e și un mic paradox.
Deci, această natură,
această parte cam sălbatică, neamenajată
a existenței noastre agricole, urbane, periferice sau suburbane
care trece neobservată,
este, cu siguranță, mai sălbatică decât un parc național,
căci parcurile naționale sunt gestionate cu atenție
în secolul al XXI-lea.
Crater Lake în sudul statului Oregon, cel mai apropiat parc național,
e un exemplu minunat de peisaj care pare să izvorască din trecut.
Dar este îngrijit cu atenție.
Una dintre grijile lor acum e dispariția pinului alb.
Pinul alb este o frumusețe, o minunăție -
aș zice că e o plantă fosilă cu charisma,
care crește la o mare altitudine -
și e afectat de boli.
Este un dăunător ce duce la uscarea scoarței,
gândacul de scoarță.
Pentru a rezolva problema, îngrijitorii parcului au plantat
puiet de pin cu scoarță rezistentă,
chiar și în zone care sunt lăsate, de obicei, să fie sălbatice.
De asemenea, amplasează insecticide în zonele cheie,
după cum am văzut ultima dată.
Acest tip de abordare este mult mai obișnuit decât ați crede.
Parcurile naționale sunt îngrijite.
Mărimea și structura populației sălbatice sunt controlate.
Se înăbușă incendii.
Se declanșează incendii.
Se îndepărtează specii străine.
Se reintroduc specii indigene.
De fapt, m-am uitat
și Parcul Național Banff face toate cele enumerate:
oprește sau declanșează focul,
pun lupilor cipuri, reintroduc bizoni.
E mult de lucru pentru a face ca aceste locuri să pară neatinse.
(Râsete)
(Aplauze)
Și, pentru ca ironia să fie mai mare, locurile pe care le iubim cel mai mult
sunt locurile pe care, uneori, le iubim prea tare.
Mulți mergem acolo cu drag,
și pentru că le menținem stabile
în condițiile unei planete în schimbare,
ele devin deseori mult mai fragile odată cu timpul.
Ceea ce înseamnă că sunt cele mai proaste locuri
în care să ne ducem copiii în vacanță,
pentru că nu poți face nimic acolo.
Nu te poți sui în copaci.
Nu poți pescui.
Nu poți face un foc în mijlocul sălbăticiei.
Nu poți lua acasă conuri de brad.
Sunt atât de multe reguli și restricții,
încât, din perspectiva unui copil,
asta e cea mai rea formă de natură.
Deoarece copiilor nu le place să se plimbe
într-un peisaj frumos timp de cinci ore
și să admire o panoramă frumoasă.
Poate noi, adulții, vrem să facem asta,
dar copiilor le place să poposească într-un loc,
să meșterească ceva, să se joace,
să culeagă, să construiască o casă, un fort, să facă chestii din astea.
Mai mult, aceste colțuri de rai
sunt adesea departe de locurile populate.
E costisitor să ajungi le ele și sunt greu de vizitat.
Ceea ce înseamnă că sunt accesibile numai elitei,
iar asta chiar e o problemă.
Nature Conservancy a făcut un studiu pe oameni tineri,
în care i-a întrebat cât de des petrec timp în aer liber.
Doar doi din cinci au petrecut timp în aer liber
cam o dată pe săptămână.
Ceilalți trei din cinci au stat în casă.
Când au fost întrebați de ce, ce îi împiedică să iasă,
răspunsul a 61% dintre ei a fost:
„Nu există zone naturale în apropierea casei mele.”
Iar asta e o nebunie. Este absolut fals.
Adică, 71% din populația SUA
stau la 10 minute de mers pe jos de un parc.
Sunt sigură că cifrele sunt similare și în alte țări.
Și aici nu se pune grădina din spatele casei
pârâul din oraș sau lotul gol.
Toată lumea trăiește lângă natură.
Fiecare copil trăiește lângă natură.
Doar că am cam uitat cum să o vedem.
Am petrecut prea mult timp cu documentarele lui David Attenborough
în care natura este chiar sexy --
(Râsete)
și am uitat să vedem natura care se află chiar în fața ușii noastre,
natura copacului de pe stradă.
Iată un exemplu: Philadelphia.
Este acolo o cale ferată suspendată super
care se vede de pe pământ, abandonată.
Ei bine, ar putea să ne ducă cu gândul la podul pietonal din Manhattan,
cu care e foarte asemănător, doar că încă nu l-au transformat în parc
deși lucrează la asta.
Așa că, deocamdată, e doar un fel de sălbăticie ascunsă
în inima Philadelphiei,
și dacă știi unde e gaura în gardul ferecat cu lanțuri,
te poți strecura până sus
și poți vedea o pajiște absolut sălbatică
ce plutește deasupra orașului Philadelphia.
Fiecare plantă de aici a crescut dintr-o sămânță
care s-a plantat singură.
Este o natură încăpățânată, absolut de sine stătătoare.
Și e chiar în mijlocul orașului.
Au trimis oameni acolo sus să facă cercetări de mediu
și au găsit peste 50 de specii de plante.
Și nu doar plante.
E un ecosistem, și încă unul funcțional.
Creează sol. Asimilează carbon.
Are loc polenizare acolo.
Vreau să zic, e cu adevărat un ecosistem.
Așadar, oamenii de știință le-au denumit ”ecosisteme noi”,
deoarece sunt adesea dominate de specii noi
și pentru că sunt total ciudate.
Sunt cu totul diferite de orice s-a văzut vreodată.
Mult timp, aceste ecosisteme noi au fost considerate drept gunoaie.
Vorbim despre câmpuri agricole ce au rodit din nou,
pepiniere forestiere ce nu sunt îngrijite zilnic,
păduri reînnoite, în general, întreaga Coastă de Est,
unde pădurea a prins viață, odată cu migrarea agricolă spre vest.
Și, desigur, cam toată zona din Hawaii,
unde ecosistemele noi sunt o normalitate,
unde speciile exotice domină întru totul.
Această pădure conține arțarul de Queensland
și feriga spadă din Africa de Sud.
Puteți crea propriul ecosistem și singuri.
E foarte simplu.
Pur și simplu nu tundeți iarba.
(Râsete)
Ilkka Hanski, un ecologist din Finlanda, a făcut acest experiment.
Nu și-a mai tuns iarba,
și după câțiva ani, a chemat niște studenți,
care au luat tot felul de mostre din grădina lui,
descoperind 375 de specii de plante,
inclusiv două pe cale de dispariție.
Așa că, atunci când ești sus pe viitorul pod pietonal din Philadelphia,
înconjurat de această sălbăticie,
înconjurat de această diversitate, de abundență, de vitalitate,
puteți privi peste margine
și o să vedeți locul de joacă al unei școli de cartier,
veți vedea că arată așa.
Asta au acești copii...
Știți, după părerea mea,
multe locuri pe planetă pot fi luate drept natură,
dar acesta ar fi unul dintre puținele care nu poate fi considerat așa.
Acolo nu e nimic altceva decât oameni, nu e nicio plantă, niciun animal.
Și ceea ce aș fi vrut să fac
a fost să las o scară pe o parte
să îi chem pe toți copiii aceia pe pajiștea asta frumoasă.
Într-un fel, cred că această alegere ne aparține.
În cazul în care credem că aceste naturi sunt inacceptabile sau bune de nimic,
atunci am putea, la fel de bine, să le asfaltăm.
Și într-o lume în care totul se schimbă,
trebuie să fim foarte atenți cum definim natura.
Ca să nu o furăm de la copiii noștri,
trebuie să facem două lucruri.
În primul rând, să nu definim natura ca fiind ceea ce e neatins.
Oricum, asta nu avea niciun sens.
Natura nu a fost atinsă de mii de ani.
Și exclude majoritatea naturii pe care oamenii o pot vizita
și cu care pot relaționa,
incluzând doar natura pe care copiii nu o pot atinge.
Ajung așa la al doilea lucru care trebuie făcut,
și anume să lăsăm copiii să atingă natura,
pentru că nu putem iubi ceva ce nu putem atinge.
(Aplauze)
Ne confruntăm cu probleme de mediu destul de grave.
Schimbarea climei e printre ele.
Mai sunt și altele: pierderea habitatului
mă înspăimântă pe mine cel mai tare în miez de noapte.
Dar pentru a le rezolva,
avem nevoie de oameni - oameni deștepți, dedicați -
cărora să le pese de natură.
Și singurul mod prin care putem să educăm o generație
care să iubească natura
este să-i lăsăm să o atingă.
Am o Teorie Ecologică a Fortului,
Teorie de Conservare a Fortului.
Fiecare ecologist pe care-l știu, biolog de conservare cunoscut,
fiecare activist de mediu,
și-au construit forturi când erau copii.
Dacă avem o generație ce nu știe să construiască un fort,
vom avea o generație care nu știe cum să iubească natura.
Nu vreau să fiu cea care îi spune acestui copil,
ce e într-un program special
care ia copiii din cartiere sărace din Philadelphia
pentru a-i duce în parcuri,
nu vreau să fiu eu cea care îi spune că floarea din mâna lui
e o buruiană străină invazivă și ar trebui să o arunce la gunoi.
Cred că mai degrabă aș învăța de la acest băiat
că, indiferent de unde provine planta asta,
ea este una frumoasă, care merită să fie atinsă și apreciată.
Mulțumesc.
(Aplauze)