Pozrite sa, prosím, na túto ceruzku.
Je to vec – z právneho hľadiska.
Rovnako ako vaše knihy alebo autá.
Pre zákon sú to veci.
Ľudoopy, ktoré za mnou vidíte,
sú v právnom zmysle tiež vecami.
S vecou môžem spraviť toto.
So svojou knihou či autom si môžem robiť, čo sa mi zachce.
Tieto ľudoopy fotil James Mollison,
ktorý vydal knihu „James a iné opice“.
V knihe rozpráva o tom, že takmer všetky tieto opice sú siroty,
ktoré videli, ako im umreli rodičia.
Pre zákon sú to veci.
Veci a osoby už storočia oddeľuje právny múr.
Na jednej strane sú veci, právne objekty; na tie sudcovia nehľadia.
Nemajú žiaden hlas.
Nemajú žiadne práva.
Nemajú právnu spôsobilosť.
Sú otrokmi.
Na druhej strane právneho múru sú osoby, právne subjekty.
Na tie sudcovia hľadia.
Majú hlas.
Majú mnohé práva.
Majú spôsobilosť na nekonečného množstvo práv.
Sú otrokármi.
Dnes sú všetky živočíchy okrem ľudí v právnom zmysle vecami.
Všetci ľudia sú v právnom zmysle osobami.
Byť človekom a byť právnym subjektom
však vždy znamenalo dve rozdielne veci. Tak je tomu aj dnes.
Pojmy „človek“ a „právny subjekt“ nie sú synonymá.
Na jednej strane malo v minulosti mnoho ľudí právny štatút veci.
Otroci mali právny štatút veci.
Niekedy aj ženy a deti.
Veľká časť boja za občianske práva
v minulých storočiach spočívala v prerazení tohto právneho múru
a pretiahnutí určitých „ľudských vecí“ na druhú stranu, medzi osoby.
Ale táto diera v múre sa žiaľ zavrela.
Na druhej strane, právna definícia osoby
sa nikdy neobmedzovala na ľudské tvory.
Mnohé právne subjekty ani nie sú živé.
V Spojených štátoch, ako všetci vieme,
sú právnymi subjektmi aj rôzne firmy.
Pred rokom 1947 získal v Indii právnu subjektivitu
nielen hinduistický bôžik, ale aj mešita.
V roku 2000 priznal Najvyšší súd Indie
právnu subjektivitu svätej knihe sikhov.
Len nedávno, v roku 2012,
uzavreli pôvodní obyvatelia Nového Zélandu s britskou kráľovnou dohodu,
v ktorej sa právna subjektivita priznáva rieke a tá vlastní svoje koryto.
V roku 1980, keď som ešte mal bujnú hnedú hrivu,
som čítal knihu Petra Singera
a tá ma veľmi oslovila.
Právnikom som sa totiž stal preto,
aby som dal hlas nemým a chránil bezbranných.
Nikdy predtým som si neuvedomil,
aké nemé a bezbranné sú bilióny, miliardy zvierat na svete.
Začal som sa zasadzovať za ochranu zvierat.
Okolo roku 1985 som si uvedomil, že sa snažím o nemožné,
pretože všetci moji klienti,
teda zvieratá, ktorých záujmy som hájil,
boli v právnom zmysle vecami; pre súdy boli neviditeľní.
Nemali sme šancu uspieť.
Rozhodol som sa, že jediná cesta k úspechu vedie cez tú dieru v múre.
Musíme ju znovu otvoriť
a aspoň niektorých ňou pretiahnuť na druhú stranu medzi právne subjekty.
V tom čase sa veľmi nehovorilo o skutočných právach zvierat,
o tom, že by aj zvieratá mohli byť osobnosti a mať práva.
Vedel som, že pôjde o dlhodobý proces.
V roku 1985 som odhadoval, že prejde asi 30 rokov,
kým budeme pripravení začať so súdnymi žalobami
a spustíme dlhodobú kampaň s cieľom preraziť ďalšiu dieru v múre.
Ukázalo sa, že som bol pesimista.
Trvalo to len 28 rokov.
Na to, aby sme mohli začať,
nestačilo spisovať právne pojednania, vyučovať a písať knihy.
Museli sme prísť na to, ako vôbec viesť takýto súdny spor.
Najprv sme si museli ujasniť dôvod žaloby.
Ide o nástroj, na základe ktorého advokáti prednášajú pred súdom svoje argumenty.
Ukázalo sa, že pred takmer 250 rokmi
sa v Londýne odohral veľmi zaujímavý spor
známy ako Somerset verzus Stewart.
Čiernemu otrokovi sa podarilo
zmeniť svoj právny štatút z veci na osobu.
To ma tak zaujalo, že som o tom nakoniec napísal celú knihu.
James Somerset mal 8 rokov, keď ho v Západnej Afrike uniesli.
Prežil cestu otrokárskou loďou,
aby ho v americkej Virgínii kúpil škótsky obchodník Charles Steward.
O 20 rokov neskôr vzal Jamesa do Londýna,
kde sa James rozhodol, že ujde.
Ako prvé sa nechal pokrstiť.
Chcel mať krstných rodičov,
pretože jednou z hlavných povinností krstného otca v 18. storočí bolo,
aby pomohol krstňaťu – otrokovi utiecť.
Na jeseň roku 1771 sa James Somerset Stewardovi vzoprel.
Nevieme presne, čo sa stalo. Isté je len to, že James sa potom vyparil.
Rozzúrený Charles Steward najal lovcov otrokov,
aby prehľadali celý Londýn.
Keď Jamesa našli, na Stewardov príkaz ho naložili na loď Ann and Mary,
ktorá kotvila v londýnskom prístave,
a priviazali ho reťazami o palubu.
Loď mala čochvíľa vyplávať na Jamajku,
kde Jamesa čakal trh s otrokmi
a potom 3 až 5 rokov biedneho života,
ktoré otrokovi zbierajúcemu cukrovú trstinu zostávali.
Vtedy sa do veci zamiešali Jamesovi krstní rodičia.
Oslovili najvplyvnejšieho sudcu,
Lorda Mansfielda, ktorý predsedal kráľovskému súdu,
aby v prospech Jamesa Somerseta vydal súdny príkaz „habeas corpus“.
V angloamerickom právnom systéme má veľkú silu tzv. sudcovské právo.
Ak na určitý prípad neexistuje právna norma, záväzný je precedens.
Habeas corpus je súdny príkaz známy tiež ako Great Writ,
čiže „Veľký príkaz“.
Chráni tých, ktorí boli zadržaní proti vlastnej vôli.
Keď sudca tento príkaz vydá,
nariadi tým väzniteľovi priviesť väzneného
a pred súdom obhájiť dôvod, prečo mu upiera telesnú slobodu.
Lord Mansfield konal na vlastnú päsť.
Ak bol totiž James Somerset len vecou,
nemal na habeas corpus právo.
Na to musel byť v právnom zmysle osobou.
Lord Mansfield sa proste rozhodol,
že bude Jamesa považovať za osobu.
Vydal habeas corpus a kapitán lode sa musel aj s Jamesom dostaviť pred súd.
Proces sa tiahol vyše 6 mesiacov.
22. júna 1772 Lord Mansfeld prehlásil, že otroctvo je také ohavné –
použil výraz „ohavné“ –
že ho svojím rozsudkom odmieta podporovať
a Jamesa oslobodil.
V tej chvíli podstúpil James Somerset právne prevtelenie.
Slobodný občan, ktorý vyšiel zo súdnej siene,
vyzeral presne ako otrok, ktorý tam predtým vošiel,
ale čo sa zákonov týka, nemali vôbec nič spoločné.
Ďalšou úlohou Nonhuman Rights Project (Združenia za mimoľudské práva)
bolo vyjasniť si,
akými hodnotami a princípmi chceme našu vec pred súdom zaštítiť.
Na akých hodnotách boli títo sudcovia odchovaní,
aké princípy im vtĺkali na právnických fakultách,
čomu veria celým srdcom?
Rozhodli sme sa pre slobodu a rovnosť.
Právo na slobodu získava človek jednoducho tým, že je.
Je to jedno zo základných práv a chráni základný záujem.
Jeden z najvyšších záujmov v angloamerickom právnom systéme
je právo na autonómiu a sebaurčenie.
Tieto princípy sú také silné,
že ak v krajine s angloamerickým právom odmietnete v nemocnici liečbu,
nikto vám ju nemôže nanútiť, ani keby vás to malo stáť život.
Prednosť má vaše sebaurčenie a autonómia.
Právo na rovnosť získavate zase tým
že sa relevantným spôsobom podobáte na niekoho iného.
V tom je ten háčik: relevantným spôsobom.
Ak sa niekomu prizná určité právo a vy ste ako on,
máte na to právo tiež nárok.
Súdy a zákonodarcovia stále vytyčujú nejaké hranice.
Niektorých zahrnú, niektorých nie.
Tá hranica však musí byť odôvodnená nejakým legitímnym cieľom.
Naše združenie tvrdí,
že ak je cieľom právnej hranice zotročenie autonómnych bytostí,
ktoré vidíte za mnou,
ide o porušenie princípu rovnosti.
Prehľadali sme 80 jurisdikcií
a trvalo nám 7 rokov, kým sme našli súd,
na ktorý podať našu prvú žalobu.
Vybrali sme štát New York.
Potom sme sa rozhodovali, kto bude žalobcom.
Rozhodnutie padlo na šimpanzy,
nielen preto, že Jane Goodall sedí v našom predstavenstve,
ale aj preto, že Jane a ďalší intenzívne skúmali šimpanzy
po celé desaťročia.
Poznáme ich výnimočné duševné schopnosti,
podobné našim ľudským.
Zvolili sme teda šimpanzy
a začali sme po svete hľadať odborníkov na ich psychológiu.
Našli sme ich v Japonsku, Švédsku, Nemecku, Anglicku a USA.
Napísali dokopy 100 strán odborných stanovísk,
v ktorých uviedli vyše 40 argumentov za to,
že komplexné duševné schopnosti šimpanzov,
či už individuálne alebo spoločne,
svedčia o ich autonómii a sebaurčení.
Medzi nimi bola napríklad skutočnosť, že šimpanzy majú vedomie.
Sú si toho, že majú vedomie, aj vedomé.
Vedia, že majú myseľ. Vedia, že ju majú aj druhí.
Uvedomujú si svoju individualitu a aj to, že sú živé.
Vedia, že žili včera a budú žiť aj zajtra.
Dokážu v duchu cestovať v čase. Pamätajú si, čo sa stalo včera.
Očakávajú zajtrajšie udalosti.
Preto je také strašné uväzniť šimpanza, hlavne osamote.
Tak zaobchádzame s najhoršími zločincami.
A šimpanzom to spravíme bez mihnutia oka.
Poznajú aj morálku.
Keď s ľuďmi hrajú ekonomické hry,
samé od seba sa chovajú férovo, a to aj keď nemusia.
Vedia počítať. Rozumejú číslam.
Zvládnu jednoduchú matematiku.
Majú svoj jazyk... aby sme sa vyhli sporu o jazyk,
radšej to nazvime vedomou zmysluplnou komunikáciou,
pri ktorej vnímajú názory druhých.
Majú kultúru.
Materiálnu aj sociálnu.
Dokonca aj symbolickú.
Vedci z Taï Forests na Pobreží Slonoviny
našli šimpanzy používajúce kamene
na otváranie veľmi tvrdých orechov.
Naučiť sa to zaberie kus času.
Pri vykopávkach na tom území sa zistilo,
že táto materiálna kultúra, toto otváranie orechov kameňmi,
siaha 4300 rokov do minulosti.
To je 225 generácií šimpanzov.
Potom sme potrebovali v štáte New York nájsť nášho šimpanza.
Našli sme hneď dvoch.
Obaja však zomreli skôr, než proces začal.
Potom sme našli Tommyho.
Tommy je šimpanz, ktorého vidíte za mnou.
Našli sme ho v klietke,
v malej miestnosti plnej klietok
vo veľkom sklade na bývalom parkovisku prívesov v centrálnom New Yorku.
Našli sme Kika, čiastočne hluchého.
Kika držali v presklenej klietke na západe Massachusets.
Našli sme Herkula a Lea.
Týchto dvoch mladých šimpanzov
používali na biomedicínsky anatomický výskum v Stony Brook.
Vypátrali sme ich.
A v posledný decembrový týždeň roku 2013
začalo naše združenie tri súdne spory na rôznych súdoch štátu New York.
Dovolávali sme sa príkazu habeas corpus,
ktorý oslobodil Jamesa Somerseta.
Žiadali sme sudcov, aby tento príkaz vydali.
Žiadali sme o prepustenie našich šimpanzov
a o ich umiestnenie v Save the Chimps,
obrovskej záchrannej stanici na Južnej Floride,
kde pre šimpanzy vytvorili umelé jazero s 12 alebo 13 ostrovmi.
Každý ostrov má rozlohu asi hektár a žijú na ňom dva tucty šimpanzov.
Tam by naše šimpanzy mohli žiť život šimpanza
v spoločnosti iných šimpanzov v prostredí podobnom Afrike.
Žiaden z týchto súdnych sporov ešte nie je uzavrený.
Ešte sme nenarazili na nášho Lorda Mansfielda.
Ale on raz príde.
Toto je dlhodobý strategický boj. On raz príde.
Spolu s Winstonom Churchillom hovoríme,
že tieto súdne spory nie sú koncom,
nie sú ani začiatkom konca,
ale možno sú koncom začiatku.
Ďakujem.
(potlesk)