Aș vrea să priviți acest creion.
Din punct de vedere legal, este un bun,
precum cărțile sau mașinile voastre.
Toate sunt bunuri.
Maimuțele din spatele meu
sunt, de asemenea, bunuri.
Pot face așa ceva unui bun.
Pot face orice cu cartea sau mașina mea.
Acestor maimuțe, veți vedea.
Pozele au fost făcute de un bărbat pe nume James Mollison,
ce a scris o carte intitulată James & Other Apes.
În cartea sa, Mollison povestește cum toate, aproape toate, sunt orfane
ce și-au văzut părinții murind în fața lor.
Dar pentru noi sunt bunuri.
Timp de secole, un mare zid juridic
a separat bunurile de persoanele juridice.
Pe de o parte, bunurile juridice sunt invizibile pentru judecători.
Nu contează în lege.
Nu au drepturi legale.
Nu au capacitate juridică.
Sunt sclavii.
De cealaltă parte, avem persoanele juridice.
Persoanele juridice sunt foarte vizibile judecătorilor.
Contează în lege.
Pot avea multe drepturi.
Au capacitatea de a avea un număr infinit de drepturi.
Ei sunt stăpânii.
Astăzi, toate animalele sunt bunuri.
Toate ființele umane sunt persoane juridice.
Dar „a fi uman” și „a fi persoană juridică”
nu au fost niciodată și nici azi nu sunt sinonime.
„Uman” și „persoană juridică” nu sunt sinonime.
Pe de o parte,
multe ființe umane, de-a lungul secolelor,
au fost tratate ca niște bunuri.
Sclavii au fost bunuri;
femeile, copiii, uneori au fost bunuri.
Într-adevăr, în ultimele secole multe lupte pentru drepturile civile
au încercat să facă o gaură în zid și să facă în așa fel încât
aceste „bunuri umane” să devină persoane juridice.
Dar, of! Această gaură s-a închis.
De cealaltă parte, avem persoane juridice,
categorie ce nu s-a limitat niciodată doar la ființele umane.
Spre exemplu, multe persoane juridice nici măcar nu sunt vii.
În Statele Unite,
știm cu toții că firmele sunt persoane juridice.
În India, înainte de independență,
un tribunal a stabilit un idol ca fiind o persoană juridică,
iar apoi o moschee.
În 2000, Curtea Supremă Indiană
a stabilit drept persoane juridice cărțile sacre ale religiei Sikh.
Iar în 2012, chiar recent,
s-a făcut un acord între indigenii din Noua Zeelandă
și regat, recunoscând râul ca persoană juridică,
proprietar al propriei albii.
Am citit o carte de Peter Singer în 1980,
pe când aveam o podoabă capilară castanie,
și am rămas impresionat:
devenisem un avocat pentru că voiam să vorbesc pentru cei fără voce,
să-i apăr pe cei fără apărare
și nici nu-mi dădusem seama cât de fără voce și fără apărare
sunt miliardele de ființe non-umane.
Așa că am început să lucrez ca avocat de protecție a animalelor.
Prin 1985, mi-am dat seama că încercam să fac ceva
literalmente imposibil,
deoarece toți clienții mei,
toate animalele ale căror interese încercam să apăr.
erau bunuri legale; erau invizibili.
N-avea cum să meargă, așa că am decis
că singurul lucru care ar fi mers era ca ei să aibă, măcar câțiva,
acel zid spart iar pentru ei,
prin care să putem face ca animalele non-umane
să devină persoane legale.
Pe atunci, se știa sau se vorbea foarte puțin
despre drepturile animalelor,
despre ideea de a avea drepturi legale ca oamenii pentru animalele non-umane
și știam că va fi nevoie de mult timp.
În 1985, mi-am dat seama că ar trebui cam vreo 30 de ani
până să începem măcar litigii strategice,
o campanie de lungă durată, ca să putem face progrese.
S-a dovedit că am fost pesimist, a durat doar 28 de ani.
Ceea ce a trebuit să facem ca să începem n-a fost doar
să scriem articole de revizuire a legii, să predăm, să scriem cărți,
dar a trebuit să înțelegem aspectele practice
ale gestionării unui astfel de caz.
Deci unul din primele lucruri de făcut era să înțelegem
care era cauza legală de acțiune.
Cauza legală de acțiune este mijlocul folosit de avocați
pentru a-și expune propriile argumente în fața curții.
Rezultă că exista un caz foarte interesant
de acum 250 de ani la Londra, numit Somerset vs. Stewart,
în care un sclav negru a folosit sistemul legal
pentru a trece de la un bun legal la o persoană legală.
Am fost atât de interesat în asta încât am scris o carte.
James Somerset era un băiat de opt ani care a fost răpit din Africa de Vest.
A supraviețuit trecerii Atlanticului
și a fost vândut lui Charles Stewart, un om de afaceri scoțian din Virginia.
După 20 de ani, Stewart l-a adus pe James Somerset la Londra,
iar când a ajuns acolo, James s-a hotărât să fugă.
Unul din primele lucruri ce le-a făcut a fost să se boteze,
ca să-și găsească nași,
deoarece știa, fiind un sclav al secolului XVIII,
că una din principalele responsabilități ale nașilor
era să te ajute să fugi.
Astfel, în toamna anului 1771,
James Somerset a avut o confruntare cu Charles Stewart.
Nu știm exact ce s-a întâmplat, dar James a dispărut.
Charles Stewart, furios, a plătit niște vânători de sclavi
ca să caute în toată Londra,
să-l găsească și să-l ducă nu lui Charles Stewart,
ci pe o navă, Ann and Mary, ancorată în portul Londrei,
unde a fost ținut în lanțuri
pe o navă cu destinație Jamaica,
unde James ar fi fost vândut în piața sclavilor
și condamnat să mai trăiască vreo trei - cinci ani, cam cât reușea un sclav
la recoltat trestie de zahăr în Jamaica.
Nașii lui James au intrat în acțiune.
Au mers la cel mai influent judecător,
Lord Mansfield, judecător suprem la Curtea Consiliului Regal,
și au cerut după Common Law, o ordonanță de habeas corpus
în numele lui James Somerset.
Legea Common Law poate fi folosită de judecătorii din țările anglofone
când nu sunt blocați de ordonanțe și constituții,
iar habeas corpus este numit Great Wit [Marele Spirit]
cu G și W majuscule,
și are rolul de a proteja pe oricine este ținut contra propriei voințe.
Se eliberează o ordonanță.
Se cere să se prezinte prizonierul
și motivul legal valid pentru privarea de libertatea corporală.
Astfel, Lord Mansfield a fost nevoit să ia o hotărâre imediat,
pentru că dacă James Somerset era un bun,
n-avea dreptul la habeus corpus:
doar o persoană juridică are dreptul.
Așa că Lord Mansfield a decis să presupună
fără să hotărască dacă James Somerset este într-adevăr o persoană juridică,
și a emis habeus corpus, iar James a fost adus
de către căpitanul navei.
Au avut loc mai multe audieri în următoarele șase luni.
În data de 22 iunie 1772, Lord Mansfield a spus că sclavia e atât de detestabilă
– a folosit cuvântul „detestabil” –
încât nu poate fi sprijinită de lege și a ordonat ca James să fie eliberat.
În acel moment, James Somerset a trecut printr-o transsubstanțiere legală.
Omul liber care a ieșit din sala de judecată
arăta exact ca sclavul ce a intrat,
însă din punct de vedere legal, nu aveau absolut nimic în comun.
Următorul lucru pe care l-am făcut a fost Nonhuman Rights Project,
creat de mine, apoi am început să ne uităm la ce fel de valori și principii
vrem să aducem în fața judecătorilor.
Ce valori și principii au primit din laptele mamelor,
au învățat la Drept, folosesc zi de zi,
cred cu toată inima lor... Și am ales libertate și egalitate.
Dreptul la libertate este genul de drept la care ești îndreptățit
pentru că așa suntem făcuți.
Un drept fundamental al libertății protejează un interes fundamental.
Iar interesul suprem în lege
este compus din dreptul la autonomie și autodeterminare.
Sunt atât de puternice încât într-o țară cu aceste drepturi,
dacă te duci la un spital și refuzi un tratament medical ce-ți va salva viața,
un judecător nu ți-l va impune,
pentru că îți va respecta autodeterminarea și autonomia.
Dreptul la egalitate este genul de drept la care ești îndreptățit
pentru că te asemeni cuiva într-un mod relevant,
– aici e șmecheria, un mod relevant –
deci dacă ești așa, atunci cineva are un drept, tu ești la fel,
ai și tu acel drept.
Instanțele și legislativele trag linii tot timpul.
Unii sunt incluși, alții excluși.
Dar trebuie, cel puțin,
ca această linie să fie un mijloc rezonabil pentru ceva legitim.
Nonhuman Rights Project susține că trasarea unei linii
pentru a subjuga o ființă autonomă și autodeterminantă
precum vedeți în spatele meu,
este o violare a egalității.
Apoi am căutat prin 80 de jurisdicții,
ne-au trebuit șapte ani ca să găsim jurisdicția
unde să începem primul proces.
Am ales statul New York.
Apoi am hotărât cine vor fi reclamanții.
Am ales cimpanzeii,
nu doar pentru că Jane Goodall era în consiliul nostru de administrație,
dar pentru că Jane și ceilalți
au studiat cimpanzeii intens timp de decenii.
Știm despre capacitățile cognitive incredibile pe care le au
și sunt asemănătoare cu cele ale ființelor umane.
Așa că am ales cimpanzeii și am început să căutam prin lume
experți în cunoașterea cimpanzeilor.
I-am găsit în Japonia, Suedia, Germania, Scoția, Anglia și Statele Unite,
și împreună au scris 100 de pagini de declarații sub jurământ
în care stabilesc peste 40 de feluri
prin care capacitatea lor cognitivă complexă
fie individual, fie împreună,
rezultă în autonomie și autodeterminare.
Printre acestea au inclus, de exemplu, faptul că sunt conștienți.
Dar și ei sunt conștienți că sunt conștienți.
Știu că au minte. Știu că alții au minte.
Știu că sunt ființe și că pot trăi.
Înțeleg că au trăit ieri și că vor trăi mâine.
Pot călători în timp mental. Își amintesc ce s-a întâmplat ieri.
Pot anticipa ziua de mâine,
de aceea e atât de teribil să închizi un cimpanzeu, mai ales singur.
Facem asta celor mai răi criminali
și o facem cimpanzeilor fără să ne gândim.
Au un fel de capacitate morală.
Când joacă jocuri economice cu ființele umane,
fac oferte corecte în mod spontan, inclusiv când nu li se cere asta.
Sunt numărători. Înțeleg numerele.
Pot face operații simple.
Se implică în limbaj – sau ca să nu întrăm în aceste dispute –
se implică într-o comunicare intențională și referențială
în care sunt atenți la comportamentul
celor cu care vorbesc.
Au cultură.
Au o cultură materială, o cultură socială.
Au o cultură simbolică.
Cercetătorii din pădurile Taï din Coasta de Fildeș
au descoperit cimpanzei care foloseau niște pietre ca să deschidă
cojile foarte tari ale nucilor.
E nevoie de mult timp ca să înveți să faci asta,
iar ei au excavat zona și au descoperit
că această cultură materială, acest mod de a face asta,
pietrele acestea, au fost moștenite timp de cel puțin 4300 de ani
de 225 de generații de cimpanzei.
Acum trebuie să găsim cimpanzeul nostru.
Cimpanzeul nostru,
mai întâi am găsit doi în statul New York.
Amândoi au murit înainte să putem termina actele pentru proces.
Apoi l-am găsit pe Tommy.
Tommy este un cimpanzeu. Îl vedeți în spatele meu.
Tommy era un cimpanzeu. L-am găsit în cușca aceea.
L-am găsit într-o cameră micuță plină de cuști
într-o structură de depozit mai mare din centrul New Yorkului.
L-am găsit pe Kiko, parțial este surd.
Kiko era în spatele unui magazin de ciment din vestul Massachusettsului.
I-am găsit pe Hercules și Leo.
Sunt doi masculi de cimpanzei tineri
folosiți pentru cercetare biomedicală și anatomică la Stony Brook.
Noi i-am găsit.
Astfel, în ultima săptămână din decembrie 2013
Nonhuman Rights Project a depus trei plângeri în statul New York
folosind aceeași lege din habeus corpus
ce a fost folosită cu James Somerset
și am cerut judecătorilor să aplice aceste legi ale habeus corpus.
Voiam ca cimpanzeii să fie eliberați,
să fie aduși la Save the Chimps,
o locație incredibilă în sudul Floridei
unde au un lac artificial cu 12-13 insule
de 8000-12000 m2 unde locuiesc vreo 24 de cimpanzei
pe fiecare dintre acestea.
Iar acești cimpanzei ar putea trăi o viață de cimpanzeu,
cu alți cimpanzei, într-un mediu cât se poate de asemănător cu Africa.
Toate aceste cazuri sunt încă în desfășurare.
Încă nu l-am găsit pe Lord Mansfield al nostru.
Îl vom găsi, îl vom găsi.
Aceasta este o campanie strategică pe termen lung. Îl vom găsi.
Ca să-l citez pe Winston Churchill,
modul în care vedem aceste cazuri este că nu reprezintă sfârșitul,
nu sunt nici măcar începutul sfârșitului,
dar poate că sunt sfârșitul începutului.
Mulțumesc!
(Aplauze)