Htio bih da pogledate ovu olovku.
To je stvar. Pravno gledano, ona je stvar.
Kao i knjige i automobili koje posjedujete.
Sve su to, pravno gledano, stvari.
Veliki čovjekoliki majmuni koje ćete vidjeti iza mene
su također, pravno gledano, stvari.
Stvari mogu učiniti ovo.
Mogu učiniti što god hoću mojoj knjizi ili automobilu.
Ovi veliki čovjekoliki majmuni, vidjet ćete.
Fotografirao ih je čovjek koji se zove James Mollison,
koji je napisao knjigu "James i drugi čovjekoliki majmuni".
I piše u knjizi kako je svaki od njih,
gotovo svaki od njih, siroče
koje je vidjelo svoju majku i oca kako umiru pred njegovim očima.
Pravno, oni su stvari.
Tako je stoljećima postojao veliki zakonski zid
koji razdvaja stvari od osoba.
S jedne strane, stvari su sucima nevidljive.
Ne računaju se pri donošenju zakona.
Nemaju nikakvih zakonskih prava.
Nemaju predispoziciju za imati zakonska prava.
One su robovi.
S druge strane tog zakonskog zida su osobe.
Osobe su jako vidljive sucima.
Računaju se pri donošenju zakona.
Mogu imati brojna prava.
Imaju predispoziciju za beskonačan broj prava.
I one su gospodari.
Trenutno, sve neljudske životinje su, pravno gledano, stvari.
Sva ljudska bića su, legalno gledano, osobe.
No biti čovjekom i biti osoba
nije nikada bilo, a nije ni danas, sinonimno s osobom.
Ljudi i osobe nisu sinonimi.
S jedne strane,
tijekom mnogih stoljeća, postojala su brojna ljudska bića
koje su pravno gledano bile stvari.
Robovi su, pravno, bili stvari.
Žene, djeca, su ponekad pravno bili stvari.
Doista, velik dio borbe za građanska prava u posljednjim stoljećima
bio je probiti rupu u tom zidu i početi provlačiti
te ljudske stvari kroz zid i učiniti ih i pravno osobama.
Ali, jao, ta se rupa zatvorila.
S druge strane, imamo osobe,
ali taj zakonski status nije nikada bio limitiran na samo ljudska bića.
Postoje mnoge osobe koje čak nisu ni žive.
U Sjedinjenim državama,
svjesni smo činjenice da su korporacije, pravno gledano, osobe.
U Indiji prije proglašenja nezavisnosti.
na sudu su hinduistički idoli smatrani osobama,
kao i džamije.
Godine 2000., indijski Vrhovni sud
smatrao je svete knjige Sikha osobama,
a 2012., nedavno,
postignut je sporazum između urođeničkih naroda Novog Zelanda
i krune, u kojem je dogovoreno da je rijeka, legalno gledano, osoba
koja posjeduje vlastito korito.
Pročitao sam knjigu Petera Singera 1980. godine,
kad sam još imao gustu, bujnu smeđu kosu
i zaista sam bio ganut njome, zato što
sam postao odvjetnik jer sam želio biti glas onih čiji se glas ne čuje,
braniti nezaštićene,
a nisam nikada shvatio koliko su bez glasa i nezaštićeni trilijuni,
milijarde neljudskih životinja.
I počeo sam raditi kao odvjetnik za zaštitu životinja.
I do 1985. godine, shvatio sam da sam pokušavao postići nešto
što je bilo doslovno nemoguće,
zato što su svi moji klijenti,
sve životinje čije sam interese pokušavao braniti,
pravno bile stvari; bile su nevidljive.
To nije moglo uspjeti, pa sam odlučio
da je jedina stvar koja bi mogla upaliti, da, barem neke od njih,
također provučemo kroz rupu koju bi opet mogli otvoriti u tom zidu
i počnemo provlačiti odgovarajuće neljudske životinje kroz tu rupu
na drugu stranu, gdje bi pravno bili osobe.
U to vrijeme, malo se znalo ili govorilo o
istinski životinjskim pravima,
o ideji pravnog statusa osobe ili zakonskih prava za neljudske životinje
i znao sam da će biti potrebno puno vremena.
I tako, 1985., shvatio sam da će trebati oko 30 godina
da budemo u mogućnosti barem započeti stratešku parnicu,
dugoročnu kampanju, kako bi mogli probiti još jednu rupu u tom zidu.
Ispostavilo se da sam bio pesimističan, da je trebalo samo 28 godina.
Kako bi započeli, nije bilo dovoljno samo
pisati članke i podučavati, pisati knjige,
nego smo se trebali spustiti do samih praktičnih detalja
u vođenju takvih sporova.
Među prvim stvarima za učiniti bilo je otkriti razlog za pokretanje spora,
pravni razlog pokretanja spora.
A taj pravni razlog je alat koji odvjetnici koriste
kako bi prezentirali svoje argumente pred sudom.
Ispostavilo se da postoji vrlo zanimljiv slučaj
koji se odvio pred gotovo 250 godina u Londonu, zvan Somerset protiv Stewarta,
gdje je crni rob iskoristio pravni sustav
i promijenio svoj pravni status od stvari na osobu.
Toliko me to zainteresiralo da sam na kraju napisao čitavu knjigu o tome.
James Somerset je bio osmogodišnji dječak kad je otet iz zapadne Afrike.
Preživio je trgovinu robljem preko Atlantika
i prodan je škotskom biznismenu Charlesu Stewartu u Virginiji.
Nakon 20 godina, Stewart je doveo Jamesa Somerseta u London,
a po dolasku tamo, James je odlučio pobjeći.
Jedna od prvih stvari koje je napravio bilo je krštenje,
jer je želio kumove,
zato što za roba u 18. stoljeću,
znalo se da je jedna od najvažnijih obveza kumova
bila ta da vam pomognu u bijegu.
I tako u jesen 1771.,
James Somerset se sukobio s Charlesom Stewartom.
Ne znamo točno što se dogodilo, no onda se James izgubio iz vida.
Razbješnjeli Charles Stewart tada je angažirao hvatače robova
kako bi pretražili London,
pronašli ga, doveli ga ne natrag Charlesu Stewartu,
već na brod koji je bio privezan u londonskoj luci,
i bio je okovan za palubu
i brod je trebao isploviti za Jamajku
gdje je James trebao biti prodan na tržnici robova
i osuđen na tri do pet godina života koliko su robovi živjeli
berući šećernu trsku na Jamajci.
Sada su Jamesovi kumovi stupili u akciju.
Prišli su najmoćnijem sucu,
lordu Mansfieldu, koji je bio glavni sudac na kraljevom sudu,
i zahtijevali da izda običajnopravni sudski nalog habeus corpus,
za dovođenje Jamesa Somerseta.
Običajno pravo je vrsta zakona koje suci mogu donijeti
kada nisu ograničeni statutima ili ustavima,
a nalog habeus corpus je zvan Veliki nalog,
s velikim početnim slovom,
i namijenjen je da štiti svakoga koji je negdje zadržan protivno svojoj volji.
Nalog habeus corpus je izdan.
Onaj koji je zadržao treba dovesti zadržanog
i dati pravno valjan razlog za lišavanje te osobe njegove slobode.
Lord Mansfield je trebao donijeti odluku brzo,
jer ako je James Somerset pravno bio stvar,
nije imao pravo na nalog habeus corpus,
samo ako je mogao pravno biti osoba.
Tako je Lord Mansfield odlučio pretpostaviti,
bez odlučivanja, da je James Somerset zaista pravno osoba,
i izdao je nalog habeus corpus i kapetan broda je doveo
Jamesovo tijelo pred sud.
Kroz sljedećih šest mjeseci obavljen je niz saslušanja.
Dana 22. lipnja 1772., Lord Mansfield rekao je da je ropstvo toliko odvratno,
i iskoristio je riječ "odvratno",
da ga običajno pravo neće podržati, te je naredio da se James oslobodi.
U tom trenutku, James Somerset je prošao kroz pravnu transupstancijaciju.
Slobodan čovjek koji je izašao iz sudnice
izgledao je točno kao rob koji je u nju ušao,
no, što se zakona ticalo, oni nisu imali ništa zajedničko.
Sljedeće što smo učinili jest da je Nonhuman Rights Project,
kojega sam osnovao, tada počeo razmatrati koje vrijednosti i principe
želimo predstaviti sucima?
Koje vrijednosti i principe su upili s majčinim mlijekom,
koje su učili na studiju prava, koje svakodnevno koriste,
u koje vjeruju cijelim srcem -- i izabrali smo slobodu i jednakost.
Pravo na slobodu je vrsta prava kojeg imate
zbog toga kako ste sastavljeni,
a fundamentalno pravo na slobodu štiti fundamentalne interese.
A najviši interes u običajnom pravu
su prava na autonomiju i samoodređenje.
Ona su toliko moćna da u državi koja se vodi običajnim pravom,
ako odete u bolnicu i odbijete medicinski tretman koji bi vam spasio život,
sudac neće narediti da vas se prisilno liječi,
zato što će poštivati vaše samoodređenje i vašu autonomiju.
S druge strane, pravo na jednakost je vrsta prava kojeg imate
zato što ste u relevantnom smislu slični nekome drugome,
i tu je problem, relevantni smisao.
Znači ako ste to, onda zato što oni imaju pravo, vi ste kao oni,
pa i vi imate to pravo.
Sudovi i zakonodavna tijela stalno povlače granice.
Neki su uključeni, neki su isključeni.
Ali morate, kao minimalan uvjet morate --
ta granica mora biti razumno sredstvo za postizanje legitimnog cilja.
Nonhuman Rights Project tvrdi da povlačenje granice
kako bi se porobilo autonomno i samoodređujuće biće,
poput onog kojeg vidite iza mene,
to je kršenje jednakosti.
Tada smo pretražili 80 jurisdikcija,
trebalo nam je 7 godina, da nađemo jurisdikciju
gdje smo željeli podnijeti našu prvu tužbu.
Izabrali smo državu New York.
Onda smo odlučili tko će biti naši tužitelji.
Odlučili smo se za čimpanze,
ne samo zato što nam je Jane Goodall bila u upravnom odboru,
već i zato što su oni, Jane i ostali,
intenzivno desetljećima proučavali čimpanze.
Znali smo koje izvanredne kognitivne sposobnosti one imaju,
koje također nalikuju onima koje ljudska bića imaju.
I tako smo izabrali čimpanze i počeli tragati svijetom
kako bi pronašli stručnjake za kogniciju čimpanzi.
Pronašli smo ih u Japanu, Švedskoj, Njemačkoj, Škotskoj, Engleskoj i SAD-u,
i oni su napisali pismeni iskaz na 100 stranica
u kojem su skicirali više od 40 načina
na koje njihove kompleksne kognitivne sposobnosti,
individualno ili zajedno,
dovode do autonomije i samoodređenja.
To je uključivalo, na primjer, to da su one svjesne.
Ali one su također svjesne da su svjesne.
One znaju da imaju um. One znaju da drugi imaju umove.
One znaju da su individue, da mogu živjeti.
Razumiju da su živjele jučer i da će živjeti sutra.
Mentalno putuju kroz vrijeme. Sjećaju se što se dogodilo jučer.
Mogu anticipirati sutrašnjicu,
zbog čega je tako užasno zatočiti čimpanzu, pogotovo samu.
To je ono što činimo našim najgorim kriminalcima,
a činimo to i čimpanzama bez da uopće razmišljamo o tome.
One imaju određenu vrstu moralne sposobnosti.
Kada s ljudskim bićima igraju igre ekonomske strategije,
spontano će dati fer ponude, čak i kada se to ne traži od njih.
Razumiju brojeve.
Mogu računati.
Mogu se koristiti jezikom,
uključeni su u intencionalnu i referencijalnu komunikaciju
u kojoj obraćaju pažnju na držanje onih
s kojima razgovaraju.
Imaju kulturu.
Imaju materijalnu kulturu, socijalnu kulturu.
Imaju simboličku kulturu.
Znanstvenici su u šumama Taïja, u Obali Bjelokosti,
pronašli čimpanze koje su koristile kamenje kako bi otvorile
nevjerojatno tvrde ljuske oraha.
Potrebno je dugo vrijeme da bi se to naučilo,
i prokopali su to područje i otkrili
da se ta materijalna kultura, taj način rada,
to kamenje, prenosilo barem 4300 godina
kroz 225 generacija čimpanzi.
Sada smo trebali pronaći našu čimpanzu.
Naša čimpanza,
prvo smo pronašli dvije u državi New York.
Obje su uginule prije nego što smo uopće uspjeli podnijeti tužbe.
Onda smo pronašli Tommyja.
Tommy je čimpanza. Vidite ga iza mene.
Tommy je bio čimpanza. Pronašli smo ga u tom kavezu.
Pronašli smo ga u maloj sobi punoj kaveza
u većem skladištu na korištenoj parceli za prikolice, u centralnom New Yorku.
Pronašli smo Kikoa, koji je djelomično gluh.
Kiko je bio u stražnjem dijelu cementne zgrade u zapadnom Massachusettsu.
I pronašli smo Herkula i Lea
Oni su dvije mlade muške čimpanze
korištene za biomedicinska, anatomska istraživanja u Stony Brooku.
Pronašli smo ih.
I tako je u zadnjem tjednu prosinca 2013. godine,
Nonhuman Rights Project podnio tri tužbe širom države New York
koristeći se istim argumentom iz običajnopravnog naloga habeus corpus
koji je korišten u slučaju Jamesa Somerseta,
i zahtijevali smo da suci izdaju te običajnopravne naloge habeus corpus.
Željeli smo čimpanze na slobodi,
i željeli smo da budu dovedene u Save the Chimps,
ogromno utočište za čimpanze u Južnoj Floridi
koje uključuje umjetno jezero s 12 ili 13 otoka --
s tri ili četiri jutra zemlje gdje dva tuceta čimpanzi žive
na svakom od njih.
I te čimpanze bi tada živjele životom čimpanze,
s drugim čimpanzama u okolišu koji je sličan Africi koliko je to moguće.
Svi ovi slučajevi još su aktualni.
Nismo još naletjeli na našeg lorda Mansfielda.
Hoćemo. Hoćemo.
Ovo je dugoročna strateška sudska kampanja. Hoćemo.
I da citiram Winstona Churchilla,
način na koji gledamo na naše slučajeve je da oni nisu kraj,
oni nisu čak niti početak kraja,
ali oni su možda kraj početka.
Hvala vam.
(Pljesak)