הייתי רוצה שתביטו בעיפרון הזה.
זה דבר, זה דבר משפטי.
וכך גם ספרים שאולי יש לכם או המכוניות שלכם.
הם כולם דברים משפטיים.
קופי האדם שתראו מאחורי,
גם הם דברים משפטיים.
עכשיו, אני יכול לעשות את זה לדבר משפטי.
אני יכול לעשות מה שאני רוצה לספר או למכונית שלי.
קופי האדם האלה, אתם תראו.
התמונות נלקחו על ידי אדם בשם ג'ימס מוליסון
שכתב ספר שנקרא "ג'יימס וקופי אדם אחרים."
והוא מספר בספרו איך כל אחד מהם,
כמעט כל אחד מהם, הוא יתום
שראה את אימו ואביו מתים לפניו.
הם דברים משפטיים.
אז במשך מאות שנים, היה קיר משפטי גדול
שהפריד בין דברים משפטיים ויישויות משפטיות.
מצד אחד, דברים משפטיים הם בלתי נראים לשופטים.
הם לא נחשבים בחוק.
אין להם שום זכויות משפטיות.
אין להם את היכולת לזכויות משפטיות.
הם העבדים.
מהצד השני של הקיר המשפטי נמצאות הישויות המשפטיות.
ישויות משפטיות הן מאוד נראות לשופטים.
הן נחשבות בחוק.
יכולות להיות להן הרבה זכויות.
יש להן את היכולת למספר אין סופי של זכויות.
והם האדונים.
עכשיו, כל החיות הלא אנושיות הם דברים משפטיים.
כל האנשים הם ישויות משפטיות.
אבל להיות אנושי ולהיות ישות משפטית
מעולם לא היה, ואיננו היום, שווה לאדם משפטי.
אנשים ואנשים משפטיים אינם מלים נרדפות.
מצד אחד,
היו הרבה אנשים במהלך המאות
שהיו דברים משפטיים.
עבדים היו דברים משפטיים.
נשים, ילדים, היו לפעמים דברים משפטיים.
באמת, הרבה מאבקי זכויות אזרחיות במהלך שתי המאות האחרונות
היו כדי לפרוץ חור דרך הקיר הזה ולהתחיל להזין
את האנשים שהם דברים דרך הקיר ולגרום להם להפוך לאנשים משפטיים.
אבל, החור נסגר.
עכשיו, בצד השני יש אנשים משפטיים,
אבל הם אף פעם לא מוגבלים רק לבני אנוש.
יש, לדוגמה, יש הרבה ישויות משפטיות שאפילו אינן חיות.
בארצות הברית,
אנחנו מודעים לעובדה שחברות הם ישויות משפטיות.
בהודו שלפני העצמאות,
בית משפט האמין שאל הודי היה ישות משפטית,
שמסגד היה ישות משפטית.
ב 2,000, בית המשפט העליון ההודי
קבע שהספרים הקדושים של הדת הסיקית הם ישות משפטית,
וב 2012, רק לאחרונה,
היתה אמנה בין האנשים הילידים של ניו זילנד
והכתר, בה הוסכם שנהר הוא ישות משפטית
שהיה הבעלים של גדת הנהר שלו.
עכשיו, אני קראתי את ספרו של פיטר סינגר ב 1980,
כשהיה לי ראש מלא שיער חום ושופע,
ובאמת הוא נגע בי,
מפני שהפכתי לעורך דין בגלל שרציתי לדבר עבור נטולי הקול,
להגן על חסרי ההגנה,
ומעולם לא הבנתי כמה חסרי קול והגנה טריליוני,
מיליארדי החיות הלא אנושיות הן.
והתחלתי לעבוד כעורך דין של הגנה על חיות.
וב 1985, הבנתי שניסיתי להשיג משהו
שהיה לא אפשרי מילולית,
הסיבה היתה שכל הלקוחות שלי,
כל החיות שעל טובתן ניסיתי להגן,
היו דברים משפטים, הם היו בלתי נראים.
זה לא היה עובד, אז החלטתי
שהדבר היחיד שאני אעבוד עליו היה שהם היו צריכים, לפחות כמה מהם,
צריכים לעבור דרך החור שנוכל לפתוח שוב בקיר הזה
ולהתחיל להעביר את החיות הלא אנושיות המתאימות דרך החור הזה
לצד השני של להיות ישויות משפטיות.
עכשיו, בזמן הזה, מעט מאוד היה ידוע על, או דובר על
זכויות חיות באמת,
בנוגע לרעיון של ישות משפטית או זכות משפטית לחיות לא אנושיות,
ואני ידעתי שזה יקח הרבה זמן.
וכך, ב 1985, הבנתי שזה יקח בערך 30 שנה
לפני שנהיה מסוגלים אפילו להתחיל ליטיגציה אסטרטגית,
קמפיין ארוך טווח, כדי להיות מסוגלים לנקב חור דרך הקיר.
מסתבר שהייתי פסימי, שזה לקח רק 28 שנה.
אז מה שהיינו צריכים לעשות כדי להתחיל היה לא רק
לכתוב מאמרי ביקורת חוק וללמד כיתות, לכתוב ספרים,
אבל אז היינו צריכים להתחיל להכנס לפרטים הקטנים
של איך טוענים סוג כזה של מקרה.
אז אחד הדברים הראשונים שהיינו צריכים לעשות היה להבין מה כיוון הפעולה היה,
כיוון פעולה משפטי.
וסיבה משפטית לפעולה היא כלי בה עורכי דין משתמשים
כדי להביא את הטיעונים שלהם לפני בית המשפט.
מסתבר שיש מקרה מאוד מעניין
שהתרחש לפני כמעט 250 שנה בלונדון ונקרא סומרסט נגד סטיוארט,
בו עבד שחור השתמש במערכת המשפטית
ועבר מדבר משפטי לישות משפטית.
כל כך התענייניתי בזה שלבסוף כתבתי ספר שלם על זה.
ג'יימס סומרסט היה ילד בן שמונה כשהוא נחטף ממערב אפריקה.
הוא שרד את המסע לארצות הברית,
ונמכר לאיש עסקים סקוטי בשם צ'ארלס סטויארט בוירג'יניה.
עכשיו, 20 שנה מאוחר יותר, סטוארט הביא את ג'יימס איתו ללונדון,
ואחרי שהוא הגיע לשם, ג'יימס החליט שהוא עומד לברוח.
אז אחד הדברים הראשונים שהוא עשה היה להטביל את עצמו,
מפני שהוא רצה להשיג סנדקים,
מפני שלעבד במאה ה 18,
הם ידעו שאחד מתחומי האחריות של סנדקים
היה לעזור לכם לברוח.
אז בסתיו 1771,
לג'יימס סומרסט היה עימות עם צ'ארלס סטוארט.
אנחנו לא יודעים בדיוק מה קרה, אבל אז ג'יימס נעלם.
צ'ארלס סטיוארט הזועם שכר לוכדי עבדים
כדי לסרוק את העיר לונדון,
למצוא אותו, להביא אותו, לא חזרה לצ'ארלס סטיוארט,
אלא לספינה, האנה מרי, שצפה בנמל לונדון,
והוא נכבל לסיפון,
והספינה היתה אמורה להפליג לג'מייקה
שם ג'יימס היה אמור להמכר בשוק העבדים
ולהיות נידון לשלוש עד חמש השנים של חיים שהיו לעבד
באיסוף קני סוכר בג'מייקה.
עכשיו סנדקיו של ג'יימס נכנסו לפעולה.
הם נגשו לשופט החזק ביותר,
לורד מנספילד, שהיה השופט הראשי של בית המשפט של המלך,
והם תבעו שהוא יוציא צו של חוק מקובל של הביאס קורפוס
מטעמו של ג'ימס סומרסט.
עכשיו, החוק המקובל הוא סוג החוק ששופטים דוברי אנגלית יכולים לעשות
כשהם לא כבולים בסעיפי החוקה,
וצו של הביאס קורפוס נקרא הצו הגדול,
בה' הידיעה,
ומטרתו היתה להגן על כל אחד מאיתנו שעצורים נגד רצוננו.
צו ההביאס קורפוס הוצא.
העוצר נדרש להביא את העצור
ולתת סיבה מספיק טובה למנוע את חרותו הגופנית.
ובכן, לורד מנספילד היה צריך לעשות החלטה במקום,
מפני שאם ג'יימס סומרסט היה דבר חוקי,
הוא לא היה זכאי לצו של הביאס קורפוס,
רק אם הוא היה אדם משפטי.
אז לורד מנספילד החליט שהוא יניח,
בלי להחליט שג'יימס סומרסט היה באמת ישות משפטית,
והוא הוציא צו של הביאס קורפוס, והגוף של ג'יימס הובא
על ידי קפטן הספינה.
היתה סדרה של דיונים במהלך ששת החודשים הבאים.
ב 22 ביוני, 1772, לורד מנספילד אמר שעבדות היתה כל כך דוחה,
והוא השתמש במילה "דוחה,"
שהחוק המקובל לא יתמוך בה, והוא ציווה לשחרר את ג'יימס לחופשי.
באותו רגע, ג'יימס סומרסט עבר מהפך חוקי.
האדם החופשי הזה שיצא מבית המשפט
נראה בדיוק כמו העבד שנכנס פנימה,
אבל ככל הנוגע לחוק, לא היה בינהם שום דבר במשותף.
הדבר הבא שעשינו היה פרוייקט זכויות הלא אנושיים,
שיוסד, ואז התחיל להביט באיזה ערכים ועקרונות
אנחנו רוצים להביא בפני שופט?
איזה ערכים ועקרונות הם ספגו עם חלב אימם,
האם למדו אותם בבית ספר למשפט, האם הם משתמשים בכל יום,
האם הם מאמינים בכל ליבם -- ובחרנו בחרות ושוויון.
עכשיו, הזכות לחירות היא סוג הזכות לה אתם זכאים
בגלל איך שהורכבתם,
וזכות חירות בסיסית מגינה על אינטרס בסיסי.
והאינטרס העליון של החוק המקובל
הוא הזכות לאוטונומיה והגדרה עצמית.
אז הם כל כך חזקים שבמדינת חוק מקובל,
אם אתם הולכים לבית חולים ומסרבים לקבל טיפול מציל חיים,
שופט לא יורה לכפות אותו עליכם,
מפני שהם יכבדו את הנחישות שלכם ואת הזכות המשפטית שלכם.
עכשיו, חוק שוויון זכויות הוא סוג הזכות שמגיעה לכם
מפני שאתם דומים למישהו אחר בדרך רלוונטית,
והנה העניין, דרך רלוונטית.
אז אם אתם כאלה, אז בגלל שיש להם זכויות, אתם כמוהם,
לכם מגיעה הזכות.
עכשיו, בתי משפט ומחוקקים משתמשים בהקבלות כל הזמן.
כמה נכללים, וכמה לא נכללים.
אבל אתם חייבים, לפחות אתם מוכרחים --
שהקו הזה יהיה דרך הגיונית לתוצאה לגיטימית.
פרוייקט זכויות ללא בני אדם טוען שמתיחת קו
כדי לשעבד ישות אוטונומית ומוגדרות עצמית
כמו אלה שאתם רואים מאחורי,
שזו הפרה של השוויון.
אז חיפשנו ב 80 אזורי שיפוט,
זה לקח לנו שבע שנים, כדי למצוא אזור שיפוט
בו רצינו להתחיל להגיש את התביעה הראשונה שלנו.
בחרנו במדינת ניו יורק.
אז החלטנו מי יהיו הטוענים.
החלטנו על השימפנזות,
לא רק בגלל שג'יין גודול היתה במועצת המנהלים שלנו,
אלא בגלל שהם, ג'ין ואחרים,
חקרו את השימפנזות באינטנסיביות במשך עשורים.
אנחנו יודעים את היכולות הקוגניטיביות יוצאות הדופן שיש להן,
והם גם דומים לסוג שיש לבני האדם.
וכך בחרנו בשימפנזות, והתחלנו אז לחפש בעולם
כדי למצוא מומחים בהכרה של שימפנזות.
מצאנו אותם ביפן, שוודיה, גרמניה, סקוטלנד, אנגליה וארצות הברית,
ובינהם, הם כתבו 100 דפים של תצהירים
בהם הם השתמשו ב 40 דרכים
בהן היכולת הקוגניטיבית המורכבת שלהן,
או יחד או לחוד,
כולן התווספו לאוטונומיה והגדרה עצמית.
עכשיו, אלה כללו, לדוגמה, שהם היו בעלי תודעה.
אבל גם יש להם תודעה שהם מודעים.
הם יודעים שיש להם מיינד. הם יודעים שלאחרים יש מיינד.
הם יודעים שהם אינדיבידואלים, ושהם יכולים לחיות.
הם מבינים שהם חיו אתמול ושהם יחיו מחר.
הם עושים פעולות של מסע מנטלי בזמן. הם זוכרים מה קרה אתמול.
הם יכולים לצפות את מחר,
לכן זה כל כך נוראי לכלוא שימפנזה, בעיקר לבד.
זה מה שאנחנו עושים לפושעים הגרועים ביותר שלנו,
ואנחנו עושים את זה לשימפנזים בלי אפילו לחשוב על זה.
יש להם כמות מסויימת של יכולת מורלית.
כשהם משחקים במשחקים כלכליים עם אנשים,
הם יתנו הצעות הוגנות באופן ספונטני, אפילו כשהם לא נדרשים לעשות את זה.
הם יכולים למנות. הם מבינים מספרים.
הם יכולים לעשות מתמטיקה פשוטה.
הם יכולים לתקשר עם שפה -- או להשאר מחוץ למלחמות השפה,
הם מעורבים בתקשורת מכוונת ויחסית
בה הם נותנים תשומת לב לגישות של אלה
אתם הם מתקשרים.
יש להם תרבות.
יש להם תרבות חומרית, תרבות חברתית.
יש להם תרבות סימבולית.
מדענים ביער תאי בחוף השנהב
גילו ששימפנזות השתמשו בסלעים האלה כדי לפתוח בניפוץ
את הקליפות הקשות מאוד של אגוזים.
זה לוקח הרבה זמן ללמוד איך לעשות את זה,
והם חפרו את האזור וגילו
שהתרבות החומרית הזו, הדרך הזו של לעשות את זה,
הסלעים האלה, חזרו לפחות 4,300 שנה
במהלך 225 דורות של שימפנזים.
אז עכשיו היינו צריכים למצוא את השימפנזה שלנו.
השימפנזה שלנו,
בהתחלה מצאנו שתיים מהן במדינת ניו יורק.
שתיהן מתו לפני שאפילו הספקנו להגיש את התביעה שלנו.
אז מצאנו את טומי.
טומי הוא שימפנזה. אתם רואים אותו מאחורי.
טומי היה שימפנזה. מצאנו אותו בכלוב הזה.
מצאנו אותו בחדר קטן שהיה מלא כלובים
במבנה מחסן גדול במגרש חניה לטריילרים במרכז ניו יורק.
מצאנו את קיקו, שחרש חלקית.
קיקו היה באחורי חנות בטון במסצ'וסטס.
ומצאנו את הרקולס וליאו.
הם שני שימפנזים זכרים צעירים
שמשמשים למחקר ביו רפואי, אנטומי בסטוני ברוק.
מצאנו אותם.
וכך בשבוע האחרון של דצמבר 2013,
פרוייקט זכויות הלא אנושיים הגיש שלוש תביעות בכל רחבי מדינת ניו יורק
בשימוש באותו צו חוק מקובל של טיעון של הביאוס קורפוס
שהיה בשימוש עם ג'יימס סאמרסט,
ותבענו שהשופט יוציא את הצווים האלה של חוק מקובל של הביאס קורפוס.
רצינו את השימפנזות האלו בחוץ,
ורצינו שהן יובאו להציל את השימפנזות,
מקלט שימפנזות נפלא בדרום פלורידה
שכולל אגם מלאכותי שם 12 או 13 איים --
יש שמונה או שניים עשר דונם בהם שימפנזים חיים
על כל אחד מהם.
והשימפנזים האלה יחיו את החיים של שימפנזים,
עם שימפנזות אחרות בסביבה שקרובה לזו באפריקה ככל האפשר.
עכשיו, כל שלושת המקרים האלה עדיין נמשכים.
עדיין לא נתקלנו בלורד מאנספילד שלנו.
זה יקרה, זה יקרה.
זה קמפיין משפטי ארוך טווח ואסטרטגי. זה יקרה.
ולצטט את ווינסטון צ'רציל,
הדרך בה אנחנו רואים את המקרים שלנו היא שהם לא הסוף,
הם אפילו לא ההתחלה של הסוף,
אלא הם אולי סוף ההתחלה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)