Chtěl bych, abyste se podívali na tuto tužku.
Je to věc. Právně je to věc.
A to jsou i knihy, které snad máte, nebo auta co vlastníte.
Jsou to všechno právně věci.
Lidoopi, které za mnou uvidíte,
jsou také právně věci.
A já můžu udělat věci toto.
Můžu si dělat, co chci, se svou knihou, nebo svým autem.
Lidoopům, které za mnou uvidíte.
Fotografie jsou pořízené mužem, jménem James Mollison,
který napsal knihu s názvem "James a jiní lidoopi."
A v té knize říká, jak každý jeden z nich,
téměř každý z nich, je sirotek,
kterému zemřeli rodiče před očima.
Jsou to právně věci.
Už po staletí máme velkou právní zeď,
která odděluje právní věci od právních osob.
Na jedné straně, právní věci jsou pro soudce neviditelné.
Právně se nepočítají.
Nemají žádná zákonná práva.
Nemají možnost zákonných práv.
Jsou to otroci.
Na druhé straně této právní zdi jsou právní osoby.
Právní osoby jsou pro soudce velmi viditelné.
Zákon s nimi počítá.
Mají mnoho práv.
Mají možnost nekonečného počtu práv.
A jsou to otrokáři.
V této době jsou všechna zvířata, s výjimkou lidí, právně věci.
Všichni lidé jsou právně osoby.
Ale být člověkem a být právně osobou,
nebylo nikdy, a není dnes, synonymem pro právní osoby.
Lidé a právní osoby nejsou synonyma.
Na jedné straně,
v průběhu staletí bylo mnoho lidských bytostí
které byly právně věcmi.
Otroci byli právně věci.
Ženy, děti, také občas byly právně věci.
V posledních stoletích byl vskutku velký občansko-právní boj o to,
prorazit díru přes právní zeď a začít krmit
tyto lidské věci a udělat z nich právně osoby.
Ale běda, ta díra se už uzavřela.
Na té druhé straně jsou právní osoby,
ale nikdy to nebylo omezeno pouze na lidské bytosti.
Existuje například mnoho právních osob, které ani nežijí.
Ve Spojených státech,
jsme si vědomi skutečnosti, že společnosti jsou právní osoby.
V Indii před vyhlášením nezávislosti,
soud rozhodl, že modla Hindu je právní osoba,
že mešita je právní osoba.
V roce 2000 indický nejvyšší soud
rozhodl, že svaté knihy Sikh jsou právní osoba,
a v roce 2012, teprve nedávno,
byla uzavřena smlouva domorodci Nového Zélandu
a korunou, ve které bylo dohodnuto, že řeka je právní osoba,
která vlastní své vlastní koryto.
V roce 1980 jsem přečetl knihu Petera Singera,
tehdy jsem měl hlavu plnou svěžích, hnědých vlasů,
a opravdu mě dojala,
protože jsem se stal právníkem, abych mluvil za ty, co není slyšet,
bránil bezbranné
a nikdy jsem si neuvědomil jak moc není slyšet a jak moc jsou bezbranné
miliardy zvířat.
A začal jsem pracovat jako advokát ochrany zvířat.
A v roce 1985, jsem si uvědomil, že jsem se snažil dosáhnout něčeho,
co bylo doslova nemožné.
Důvodem je, že všichni z mých klientů,
všechna zvířata, jejichž zájmy jsem se snažil hájit,
byly právně věci; oni byli neviditelní.
Nemohlo to fungovat, tak jsem se rozhodl,
že jediná věc, která bude fungovat, bylo alespoň nějaká z nich
protáhnout otvorem ve zdi, který bychom mohli znovu otevřít,
a začít krmit odpovídající nehumanoidní zvířata tímto otvorem
a převést je na druhou stranu právních osob.
V té době bylo velmi málo známo a málo se mluvilo o
skutečných právech zvířat,
o myšlence, mít právně osobnost nebo zákonná práva pro nehumanoidní zvíře,
a věděl jsem, že to bude trvat dlouhou dobu.
V roce 1985 jsem odhadl, že bude trvat asi 30 let,
než budeme schopni dokonce začít strategické soudní spory,
dlouhodobou kampaň, aby bylo možné prorazit další díru do té zdi.
Ukázalo se, že jsem byl pesimistický, trvalo to jen 28 let.
Takže abychom mohli začít, nestačilo jen
psát články hodnocení zákonů a učit třídy, psát knihy,
ale museli jsme se dostat na dno na šrouby a matice,
toho jak začít takový případ.
Takže jedna z prvních věcí, které jsme potřebovali udělat, bylo nalézt podnět,
právní podnět ke změně.
A právní podnět ke změně je vozidlo, které advokáti používají,
aby své argumenty dostali před soudy.
Ukázalo se, že existuje velmi zajímavý případ,
ke kterému došlo téměř před 250 lety v Londýně, jmenoval se Somerset vs. Stewart,
kdy černý otrok použil právní systém
a změnil se z právní věci na právní osobu.
Tak mě to zaujalo, že jsem o tom nakonec napsal celou knihu.
James Somerset byl osmiletý chlapec, když ho unesli ze západní Afriky.
Přežil dlouhý převoz
a byl ve Virginii prodán skotskému podnikateli Charlesu Stewartovi.
O 20 let později, Stewart dovezl Jamese Somerseta do Londýna,
a když se tam dostali, James se rozhodl, že uteče.
A tak, jednou z prvních věcí, kterou udělal, bylo, že se nechal pokřtít,
protože chtěl získat sadu kmotrů,
protože otrok z 18. století
věděl, že jednou z hlavních odpovědností kmotrů,
bylo pomoci uniknout.
A pak se na podzim roku 1771,
James Somerset pohádal s Charlesem Stewartem.
Nevíme přesně, co se stalo, ale pak se James ztratil z dohledu.
Rozzuřený Charles Stewart pak najal lovce otroků,
aby obešli Londýn,
našli ho a přivedli, ne zpět k Charlesu Stewartovi,
ale na loď, Ann and Mary, která kotvila v Londýnském přístavu,
a připoutali ho k palubě
a loď měla vyplout na Jamajku,
kde James měl být prodán na trzích s otroky
a měl tak být odsouzen k 3-5 rokům života, který otrok měl,
pokud sklízel cukrovou třtinu na Jamajce.
A tady zasáhli Jamesovi kmotři.
Oslovili nejmocnějšího soudce,
Lorda Mansfielda, který byl hlavní rozhodčí soudu královské stolice
a požadovali, aby byl podle zvykového práva vydán výnos habeus corpus
jménem Jamesa Somerseta.
Zvykové právo je druh práva, který anglicky mluvící soudci mohou užít,
pokud nejsou vázáni stanovami nebo ústavou,
a výnos habeus corpus se nazývá Velký Výnos,
obě V jsou velká písmena,
a má chránit ty z nás, kteří jsme zadrženi proti naší vůli.
Soudní příkaz habeus corpus je vydán.
A zadržitel je nucen přivést zadrženého
a přednést právně dostatečný důvod, aby ho mohl připravit o tělesnou svobodu.
Lord Mansfield musel okamžitě učinit rozhodnutí,
protože pokud byl James Somerset právně věc,
nebyl způsobilý pro soudní příkaz habeus corpus,
byl by, pouze pokud by byl právně osoba.
Lord Mansfield se rozhodl předpokládat a
bez toho, aby rozhodl, že James Somerset byl právně osobou,
vydal výnos habeus corpus, a Jamesovo tělo byl přivedeno
kapitánem lodi.
V průběhu šesti měsíců proběhla série slyšení.
Dne 22. června 1772 Lord Mansfield rozhodl, že otroctví bylo tak ohavné,
a řekl doslova "ohavné",
že zvykové právo jej nepodpoří, a nařídil propuštění Jamese.
V ten moment James Somerset podstoupil právní transsubstanciaci.
Svobodný muž, který kráčel ze soudní síně,
vypadal přesně jako otrok, který vešel dovnitř,
ale co se zákona týče, neměli vůbec nic společného.
Další věc, kterou jsme udělali, byl projekt Práv pro nelidi,
který jsem založil a pak jsme začali řešit jaký druh hodnot a zásad
chceme postavit před soudce?
Jaké hodnoty a zásady do nich vešly s mateřským mlékem,
co se naučili na právnické fakultě, co denně používají,
čemu věří z hloubky srdcí - a zvolili jsme svobodu a rovnost.
Právo svobody je druh práva na které máte nárok,
díky tomu jak jste stvořeni
a právo na svobodu chrání naprosto základní zájem.
A nejvyšší zájem ve zvykovém právu
jsou práva na samostatnost a sebeurčení.
Jsou tak silná že, ve společnosti používající zvykové právo,
pokud vejdete do nemocnice a odmítnete životně důležité lékařské ošetření,
soudce nevydá pro léčení příkaz,
protože společnost bude respektovat vaše sebeurčení a vaši samostatnost.
Právo rovnosti je právo, na které máte nárok,
protože se dostatečným způsobem podobáte někomu jinému,
a tam je ten háček, dostatečným způsobem.
Takže pokud toto jste, pak proto, že oni mají práva a vy jste jako oni
a máte nárok na to právo.
Takže, soudy a zákonodárné sbory celou dobu kreslí čáry.
Někdo je součást skupiny, někdo je vyloučen.
Ale musíme, alespoň minimálně,
zajistit, aby ta čára byla prostředkem k legitimnímu cíli.
Projekt práv pro nelidi, argumentuje tím, že kreslení čáry,
abychom zotročili soběstačnou a sebevědomou bytost,
jakou vidíte za mnou,
že je to porušení rovnosti.
Pak jsme prohledali přes 80 jurisdikcí,
trvalo nám sedm let najít jurisdikci,
kde jsme chtěli začít s naším prvním procesem.
Vybrali jsme si stát New York.
Pak jsme se rozhodli kdo bude náš žalobce.
Rozhodli jsme se pro šimpanze,
a to nejen proto, že Jane Goodall byla v naší správní radě,
ale proto, že Jane a další
studovali šimpanze intenzivně po celá desetiletí.
Víme, jak mimořádné kognitivní schopnosti mají
a také se podobají tomu druhu, jakým jsou lidské bytosti.
A tak jsme si vybrali šimpanze a začali jsme svolávat svět,
abychom našli odborníky na schopnosti šimpanzů.
Našli jsme je v Japonsku, Švédsku, Německu, Skotsku, Anglii a Spojených státech
a oni dohromady sepsali 100 stran čestných prohlášení,
ve kterých je uvedeno více než 40 způsobů,
kterými jejich komplexní kognitivní schopnosti,
a to buď u jednotlivců, nebo skupin,
dávají dohromady samostatnost a sebeurčení.
Toto například zahrnovalo, že mají vědomí.
Ale také že si jsou vědomi že mají vědomí.
Vědí, že mají mysl. Vědí, že ostatní mají mysl.
Vědí, že jsou jedinci a že mohou žít.
Chápou, že žili včera a že budou žít zítra.
Zapojili se do cestování časem ve své mysli. Pamatují si, co se stalo včera.
Mohou očekávat zítřek,
což je důvod, proč je tak hrozné uvěznit šimpanze, především samostatně.
Je to věc, kterou děláme našim nejhorším zločincům,
a děláme to šimpanzům, aniž bychom o tom vůbec přemýšleli.
Mají také morální schopnosti.
Když hrají ekonomické hry s lidskými bytostmi,
spontánně dělají spravedlivé nabídky, i když nemusí.
Umí počítat. Chápou čísla.
Zvládají jednoduché počty.
Mohou se zapojit do komunikace - nebo zůstat mimo slovní přestřelky,
komunikují úmyslně a vědí čeho se komunikace týká,
věnují pozornost postoji těch,
s kým mluví.
Mají kulturu.
Mají materiální kulturu, sociální kulturu.
Mají symbolickou kulturu.
Vědci z Tai Forests z Pobřeží slonoviny,
nalezli šimpanze, kteří používali kameny k otevírání
neuvěřitelně tvrdých skořápek ořechů.
Trvá dlouho naučit se, jak to dělat
a pak prozkoumali oblast a našli,
že tato hmotná kultura, ten způsob, jak to dělali,
ty kameny, se dědily po dobu nejméně 4300 let,
přes 225 šimpanzích generací.
Takže teď jsme potřebovali najít našeho šimpanze.
Naše dva šimpanze
jsme našli ve státě New York.
Oba z nich zemřeli, ještě než jsme stihli podat žalobu.
Pak jsme našli Tommyho.
Tommy je šimpanz. Můžete ho vidět za mnou.
Tommy byl šimpanz. Našli jsme ho v té kleci.
Našli jsme ho v malé místnosti, která byla naplněna klecemi,
ve větším skladu na využívaném pozemku s přívěsy v centru New Yorku.
Našli jsme Kika, který je částečně hluchý.
Kiko byl v zadní části průčelí obchodu s cementem v západním Massachusetts.
A našli jsme Herkula a Lea.
Jsou to dva mladí šimpanzí samci,
kteří jsou používáni pro biomedicinský, anatomický výzkum na Stony Brook.
Našli jsme je.
A tak, v posledním týdnu prosince 2013,
Projekt práv pro nelidi podal tři žaloby ve státě New York,
na základě stejného výnosu zvykového práva habeus corpus,
jaký byl použit Jamesem Somersetem,
a požadovali jsme, aby soudci vydali tato soudní rozhodnutí habeus corpus.
Chtěli jsme šimpanze osvobodit,
a chtěli jsme aby byli dovezeni do "Save the Chimps",
obrovského šimpanzího útočiště na Jižní Floridě,
které zahrnuje umělé jezero s 12 nebo 13 ostrovy
o velikosti dvou nebo tří akrů, kde žijí dva tucty šimpanzů
na každém z nich.
A tito šimpanzi by pak žili život šimpanze,
s jinými šimpanzi v prostředí tak podobném Africe, jak je to jen možné.
Všechny tyto případy stále běží.
Dosud jsme nenarazili na našeho Lorda Mansfielda.
Ale narazíme. Najdeme ho.
Je to dlouhodobá, strategická soudní kampaň. Najdeme ho.
A abych citoval Winstona Churchilla,
způsob, jakým vidíme naše případy je, že nejsou konec,
nejsou ani začátek konce,
ale jsou možná koncem začátku.
Děkuji.
(Potlesk)