M'agradaria que miréssiu aquest llapis.
És una cosa. És una cosa legal.
Com ho són els llibres o els cotxes que pugueu tenir.
Tot això són coses legals.
Els grans simis que veieu darrere meu,
també són coses legals.
Ara, jo puc fer això a una cosa legal.
Puc fer el que vulgui amb el meu llibre o amb el meu cotxe.
Amb aquests grans simis, ja veurem.
Un home anomenat James Mollison va fer aquestes fotografies,
també va escriure un llibre titulat "James & Other Apes."
I en el seu llibre, ens explica com cadascun d'aquests micos,
o gairebé tots ells, són orfes,
van veure, amb els seus propis ulls com morien la mare i el pare
Són coses legals.
Així que durant segles ha existit un gran mur legal
que separa les coses legals de les persones legals.
Per una banda, les coses legals són invisibles pels jutges.
La llei no les té en compte.
No tenen cap dret legal.
No tenen la capacitat d'acollir-se als drets legals.
Són esclaus.
A l'altra banda d'aquest mur legal, hi són les persones legals.
Les persones legals són molt visibles pels jutges.
La llei les té en compte.
Poden tenir molts drets.
Disposen de la capacitat d'acollir-se a un nombre infinit de drets.
I són els amos.
Ara mateix, tots els animals no humans són coses legals.
Tots els éssers humans són persones legals.
Però ser humà i ser una persona legal
mai ha sigut, i segueix sense ser, sinònim de persona legal.
Els humans i les persones legals no són sinònims.
D'una banda
hi ha hagut molts éssers humans a través dels segles
que han sigut coses legals.
Els esclaus van ser coses legals.
Dones, nens, van arribar a ser coses legals.
De fet, moltes de les lluites pels drets civils durant els darrers segles
s'han dut a terme per a fer un forat en aquell mur i traspassar
les coses humanes a l'altre costat per a esdevenir persones legals.
Però malauradament, aquell forat s'ha tancat.
D' altra banda, les persones legals hi són,
però no sempre se les ha limitat a ser persones humanes.
Hi ha per exemple, moltes persones legals que ni tan sols són vives.
Als Estats Units,
som conscients que les corporacions són persones legals.
A l'Índia abans que fos independent,
una cort va sostenir que un ídol fos una persona legal,
que una mesquita fos una persona legal.
Al 2000, la Cort Suprema de l'Índia
va sostenir que el llibre sagrat de la religió Sikh fos persona legal,
i al 2012, recentment,
va haver-hi un acord entre el poble indígena de Nova Zelanda
i la corona, en què es va acordar que un riu era una persona legal
i podia posseir la seva pròpia glera.
Vaig llegir el llibre de Peter Singer al 1980,
quan encara lluïa un cabell castany i frondós,
i, de fet, em va commoure,
perquè vaig decidir ser advocat per a defensar els que no tenien veu,
defensar els indefensos,
i mai m'havia adonat de com de muts i indefensos són els milers de
milions d'animals no humans.
Així doncs, vaig començar a treballar com a advocat de protecció animal.
I cap el 1985, vaig adonar-me que estava intentant acomplir quelcom
que era literalment impossible,
la raó era que tots els meus clients,
tots els animals, els interessos dels quals jo intentava defensar,
eren coses legals; eren invisibles. Allò no podia funcionar.
I vaig decidir que allò només podria funcionar si
aconseguiem passar-ne, com a mínim uns quants,
a l'altre costat del mur, a través d'un forat que podíem tornar a obrir
per a començar a passar els animals no humans a través d'aquell forat
cap a l'altre costat, el de persones legals.
Llavors, els veritables drets dels animals
no es coneixien gaire, tampoc se'n parlava sovint,
i no es contemplava la idea que un animal no humà tingués drets,
vaig adonar-me que allò anava per llarg.
Així doncs, al 1985, vaig suposar que trigaríem uns 30 anys
abans que poguéssim començar un litigi estratègic,
una campanya de llarga durada, per a poder perforar un altre forat en el mur.
Va resultar que jo era pessimista, només vam trigar 28 anys.
Per a començar, no només vam haver de
redactar articles de revisió de la llei, donar classes i escriure llibres,
sinó que vam haver d'anar al gra, i utilitzar mesures concretes
per tal de litigar aquest tipus de cas.
Així que el primer que necessitàvem fer era esbrinar quina seria la causa,
la causa legal.
Una causa legal és el vehicle que els advocats fan servir
per a exposar els seus arguments davant d'un tribunal.
Resulta que hi ha un cas molt interessant
que va tenir lloc fa gairebé 250 anys a Londres anomenat Somerset vs. Stewart,
per mitjà del qual un esclau negre va fer ús del sistema legal
i va passar de cosa legal a persona legal.
Em vaig sentir tant interessat en el tema que vaig escriure un llibre sobre això.
James Somerseter tenia vuit anys quan el van segrestar a l'Àfrica occidental.
Va sobreviure la Travessia de l'Atlàntic
i va ser venut a Virgínia a un empresari escocès anomenat Charles Stewart.
Vint anys després, Stewart va portar en James Somerset a Londres,
i un cop allà, en James va decidir fugir.
Una de les primeres coses que va fer va ser batejar-se,
perquè volia tenir padrins,
perquè tots els esclaus del segle XVIII,
sabien que una de les grans responsabilitats dels padrins
era ajudar-te a escapar.
Per consegüent, a la tardor de 1771,
James Somerset es va enfrontar a en Charles Stewart.
No sabem exactament què va passar, però després en James va desaparèixer.
Un emprenyat Charles Stewart va llogar un caçador d'esclaus
per a què sondegés la ciutat de Londres,
el trobés, i el portés no a en Charles Steward,
sinó a un vaixell, l´ "Ann and Mary", que estava amarrat al port de Londres.
Després d'encadenar-lo a coberta,
el vaixell havia de salpar rumb a Jamaica
on havien de vendre en James en un dels mercats d'esclaus,
i l'havien de condemnar a un període de tres a cinc anys de vida d'esclau
collint canya de sucre a Jamaica.
Llavors va ser quan els padrins de'n James van posar fil a l'agulla.
Es van acostar al jutge més poderós,
Lord Mansfield que era magistrat de la cort dels tribunals del rei,
i li van demanar que emetés una ordre de dret comú d' habeas corpus
a nom de James Somerset.
El dret comú permet als jutges anglosaxons crear lleis
quan no es troben dins d'estatuts o constitucions,
i una ordre d'habeas corpus s'anomena Gran Mandat,
amb G majúscula, i M majúscula,
i té l'objectiu de protegir-nos si ens han detingut contra la nostra voluntat.
Així doncs, s'emet un recurs d'habeas corpus.
Cal presentar l'ordre de detenció
i s'ha de donar una raó legalment convincent per a privar al detingut de llibertat.
Així que Lord Mansfield havia de prendre una decisió immediata,
perquè si James Somerset era una cosa legal,
no era apte per a un mandat d'habeas corpus,
a no ser que fos una persona legal.
Lord Mansfield va determinar que suposaria,
sense decidir-ho del tot, que James Somerset era, una persona legal,
va publicar el mandat d'habeas corpus, i el capità del vaixell
va portar-li en James.
Durant els sis mesos següents, es van realitzar un seguit d'audiències.
El 22 de juny de 1772, Lord Mansfield va proclamar que l'esclavitud era odiosa,
i va emprar la paraula "odiosa,"
va dir que la llei comuna no la recolzaria, i va ordenar que James fos lliure.
En aquell moment, James Somerset va patir una metamorfosi legal.
L'home lliure que sortia de la sala
era el mateix que l'esclau que hi havia entrat,
però legalment, no tenien res en comú.
El següent pas va ser que el Projecte dels Drets No Humans,
que jo vaig fundar, considerés quins eren els valors i principis
que volíem exposar davant els jutges.
Quins valors i principis havien après de petits,
els que havien après a la facultat de dret, els que aplicaven cada dia,
els que creien amb sinceritat. I vam escollir llibertat i igualtat.
La llibertat és un tipus de dret que rebem
segons la manera en què ens agrupem ,
i un dret fonamental de llibertat protegeix un interès fonamental.
I l'interès suprem a la llei comuna
són els drets d'autonomia i autodeterminació.
Aquests drets són tan poderosos que en un país de dret comú,
si aneu a un hospital i rebutgeu un tractament mèdic que us salva la vida,
un jutge no us obligarà a rebre'l,
perquè respectarà la vostra autodeterminació i la vostra autonomia.
Actualment, el dret d'igualtat és un dret del qual podem gaudir
ja que ens assemblem als altres d'una manera rellevant,
i vet aquí el problema, manera rellevant.
Així que, si tu ets d'una manera, com que tens aquest dret, pot ser com l'altre
tens dret a la igualtat.
Però les corts i el poder legislatiu sempre posen límits.
N'hi ha que queden inclosos i n'hi ha que queden exclosos.
Però, com a mínim, al menys--
aquest límit ha de ser un mitjà raonable cap a un fi legítim.
El Projecte de Drets No Humans sosté que establir límits
per a esclavitzar un ésser autònom i amb autodeterminació
com els que veieu darrere meu,
és una violació de la igualtat.
Llavors vam buscar entre 80 jurisdiccions,
ens va portar set anys trobar la jurisdicció
on volíem començar a presentar la primera denúncia.
Vam escollir l'estat de Nova York.
Llavors vam decidir qui serien els nostres demandants.
Ens vam decidir pels ximpanzés,
no només perquè Jane Goodall era a la junta directiva,
sinó perquè ells, la Jane i d'altres,
havien estudiat els ximpanzés intensament durant dècades.
Coneixiem les capacitats cognitives extraordinàries que tenen,
i són similars a les dels éssers humans.
Per tant, vam escollir els ximpanzés, i vam començar a investigar
per a trobar experts en cognició dels ximpanzés.
En vam trobar a Japó, a Suècia, a Alemanya, a Escòcia, a Anglaterra i als EUA,
i entre tots van escriure 100 pàgines d'afidàvits
on van presentar més de 40 maneres
en les quals les capacitats cognitives complexes dels ximpanzés,
tant individualment com conjuntament,
totes conduïen a l'autonomia i a l'autodeterminació.
Incloïen, per exemple, que són animals conscients.
Però també que eren conscients que són conscients.
Ells saben que tenen ment. Saben que els altres tenen ment.
Saben que són individus, i que poden viure.
Entenen que van viure ahir i que viuran demà.
Participen en el viatge mental en el temps. Recorden què va passar ahir.
Es poden anticipar al demà,
la qual cosa fa que sigui terrible empresonar un ximpanzé, sobretot sol.
És el que fem als pitjors criminals,
i ho fem als ximpanzés sense ni tan sols pensar-hi.
Tenen un tipus de capacitat moral.
Quan juguen a jocs econòmics amb els éssers humans,
espontàniament fan ofertes justes, inclús quan no se'ls demana.
Són hàbils amb l'aritmètica. Entenen els números.
Fan matemàtiques senzilles.
Poden participar en el llenguatge-- o evitar la guerra de llenguatges,
participen en una comunicació referencial i intencional
i paren atenció a les actituds d'aquells
amb qui parlen.
Tenen cultura.
Tenen una cultura material, una cultura social.
Posseeixen una cultura simbòlica.
Uns científics als Boscos de Taï, a la Costa d'Ivori,
es van trobar uns ximpanzés que feien servir aquestes roques per trencar
les closques increïblement dures de les nous.
Es necessita molt de temps per a aprendre a fer això,
i van excavar l'àrea i van trobar
que aquesta cultura material, aquesta manera de fer-ho,
aquestes roques, s'havien transmès durant al menys 4.300 anys,
a través de 225 generacions de ximpanzés.
Ens quedava trobar el nostre ximpanzé.
El nostre ximpanzé,
primer vam trobar-ne dos a l'estat de Nova York.
Tots dos van morir abans que poguéssim presentar la denúncia.
Aleshores vam trobar en Tommy.
En Tommy és un ximpanzé. El veieu darrere meu.
En Tommy era un ximpanzé. El vam trobar en una gàbia.
Era en una habitació petita plena de gàbies
dins un magatzem en una parcel·la de tràilers de segona mà a Nova York.
Vam trobar en Kiko, és parcialment sord.
En Kiko era a la part del darrere d'una façana de ciment a Massachusetts.
I vam trobar n'Hèrcules i en Leo.
Són dos ximpanzés joves mascles
que s'utilitzen per a la investigació anatòmica i biomèdica a Stony Brook.
Els vam trobar.
I així la darrera setmana de desembre del 2013,
el Projecte dels Drets No Humans va presentar tres demandes a Nova York
fent servir el mateix mandat de dret comú d'al·legació d'habeas corpus
que es va utilitzar amb en James Somerset,
i vam exigir que els jutges emetessin aquests mandats d'habeas corpus.
Volíem els ximpanzés fora,
i volíem que fossin traslladats a Save the Chimps,
un santuari de ximpanzés enorme al sud de Florida
que inclou un llac artificial amb 12 o 13 illes--
és un terreny d'aproximadament una hectàrea
on viuen 24 ximpanzés repartits.
I ara aquests ximpanzés podran viure com a ximpanzés,
amb altres ximpanzés en un entorn el més proper possible a l'Àfrica.
Avui dia, tots aquests casos encara continuen.
Encara no ens em ensopegat amb el nostre Lord Mansfield.
Peró ho aconseguirem.
Aquesta és una llarga campanya de litigació estratègica. Ho aconseguirem.
I cito a Winston Churchill:
"veiem els nostres casos, no com el final,
ni tant sols com el principi del final,
sinó que són, potser, el final del principi.
Gràcies.
(Aplaudiments)