Ponedeljkom i četvrtkom učim kako da umrem.
To nazivam svojim poslednjim danima,
moja supruga Fernanda ne voli taj naziv,
ali, puno ljudi iz moje porodice je umrlo od melanoma,
od ovog karcinoma su bolovali moji roditelji i baba i deda.
I uporno mislim kako bih jednog dana mogao
da se nađem u lekarskoj ordinaciji
i lekar, gledajući moje rezultate kaže:
"Rikardo, nije dobro.
Imaš još šest meseci ili godinu života."
I tada počnete da razmišljate šta biste radili tokom tog vremena.
I kažete: " O, pa provodiću više vremena sa decom.
Otputovaću na ta mesta, proćiću uzduž i popreko planine i mesta
i radiću sve te stvari koje nisam radio kada sam imao vremena."
Ali, svi mi naravno znamo
da će ta naša sećanja biti vrlo pomešana.
I da je to vrlo teško uraditi.
Tada verovatno provedete puno vremena plačući.
Tako da sam odlučio da uradim nešto drugo.
Svakog ponedeljka i četvrtka koristiću svoje poslednje dane.
I tokom tih dana radiću
sve ono što bih radio da sam primio takvu vest.
(Smeh)
Kada razmišljate o -
(Aplauz)
kada razmišljamo o onome što je suprotno poslu,
mi često mislimo kako je to slobodno vreme.
I kažete: potrebno mi je malo slobodnog vremena i slično.
Ali činjenica je da smo mi vrlo zauzeti tokom slobodnog vremena.
Igramo golf i tenis, srećemo ljude,
idemo na ručak, kasnimo u bioskop.
Ono je pretrpano.
Suprotnost poslu je dokolica.
Ali samo nekolicina nas zna šta bi sa dokolicom.
Kada pogledate kako mi uopšteno raspoređujemo svoje živote,
shvatite da u periodima u kojima imamo dosta novca,
imamo vrlo malo vremena.
A kada konačno imamo vremena, nemamo novac niti zdravlje.
O tome smo kao preduzeće počeli da razmišljamo pre 30 godina.
To je komplikovano preduzeće sa hiljadama zaposlenih,
stotinama miliona dolara vrednom poslu
koji proizvodi sisteme pogonskog raketnog goriva,
u Brazilu postoji 4000 bankomata kojima upravlja,
radi pripremu za povraćaj poreza za desetine hiljada.
Tako da to nije jednostavan posao.
Posmatrali smo ga i rekli:
hajde da opunomoćimo ove ljude, hajde da im damo preduzeće
iz kojeg su uklonjene sve odlike internata
kao: ovako je kada stignete, na ovaj način se oblačite,
ovako idete na sastanke, ovo govorite,
ovo ne govorite,
i hajde da vidimo šta ostaje.
Tako da smo to započeli pre oko 30 godina,
i tada smo počeli da se bavimo upravo tim pitanjem.
I tako smo rekli: pogledajte penziju,
celo pitanje načina na koji distribuiramo grafikon života.
Umesto da idete na planinarenje u 82-goj,
zašto ne biste išli naredne nedelje?
I to ćemo ovako da uradimo:
preprodaćemo vam vaše srede za 10 procenata plate.
Pa tako, ako ste hteli da budete violinista, što najverovatnije niste,
idite i to radite sredom.
I ono što smo otkrili -
mislili smo, stariji ljudi će biti
zaista zainteresovani za ovaj program.
A prosečan uzrast prvih ljudi koji su se ovoga prihvatili
je, naravno, bio 29 godina.
I počeli smo da posmatramo,
i rekli smo: mi moramo da radimo na drugačiji način.
Pa smo počeli da govorimo stvari poput:
zašto bismo trebali da znamo kada ste došli na posao,
kada ste otišli, i slično?
Zar ne bismo mogli da ovo zamenimo za ugovor
kojim bismo nešto kupili od vas, neku vrstu posla?
Zašto zidamo ova sedišta preduzeća?
Zar nije problem ega to što želimo da izgledamo stabilno
i veliko i značajno?
Ali da vas zbog toga dva sata putujete na drugu stranu grada?
Tako da smo počeli da postavljamo pitanja jedno po jedno.
Rekli bismo ovako:
prvo: kako pronalazimo ljude?
Izašli bismo i regrutovali ljude i rekli bismo im:
slušajte, kad dođete kod nas,
nećemo da prođemo kroz dva ili tri intervjua
pa da ste onda sa nama zauvek venčani.
Ne živimo tako ostatak života.
Dakle, dođite i prođite svoje intervjue.
Svako ko je zainteresovan da vas intervjuiše će se pojaviti.
A onda ćemo videti šta će nam nakon toga reći intuicija,
umesto da samo popunjavate male stavke koje govore da li ste prava osoba.
I onda se vratite.
Provedite sa nama poslepodne, ceo dan, razgovarajte sa kim god želite.
Uverite se da smo mi onakva mlada kakva ste mislili da jesmo
a ne sve one gluposti koje stavljamo u oglase.
(Smeh)
Polako smo ulazili u proces gde bismo ljudima rekli stvari poput:
ne želimo da neko bude lider u preduzeću
ukoliko ga nisu intervjuisali i odobrili
njegovi budući potčinjeni.
Svakih šest meseci, svako je anonimno ocenjen kao lider.
I to određuje da li će ostati na toj liderskoj poziciji,
što, kao što znate, vrlo često zavisi od situacije.
I tako, ako ne dobiju 70, 80 procenata, ne ostaju,
što je najverovatnije razlog zbog kojeg
ja već više od 10 godina nisam generalni direktor.
I tako smo, tokom vremena, počeli da postavljamo i druga pitanja.
Rekli smo stvari poput:
zašto ljudi ne bi sami sebi određivali plate?
Šta treba da znaju?
Samo su tri stvari koje treba da znate:
koliko zarađuju ljudi unutar kompanije,
kolike su plate na drugim mestima za slične poslove
i koliko para mi uopšte zarađujemo, kako biste videli da li to možemo da priuštimo.
Dakle, hajde da ljudima damo te tri informacije.
Tako da smo u kantini
imali kompjuter, kome ste mogli da pristupite i pitate
koliko je neko potrošio, koliko neko zarađuje,
kolike su im povlastice, koliko zarađuje preduzeće,
kolike su marže i slično.
I to je bilo pre 25 godina.
Kako su ljudi počeli da primaju ove informacije,
mi smo govorili stvari poput:
ne želimo da vidimo izveštaj o vašim troškovima,
ne želimo da znamo koliko godišnjeg odmora koristite,
ne želimo da znamo odakle radite.
Imali smo, u jednom momentu, 14 različitih kancelarija u gradu,
i rekli bismo: idite u onu koja je najbliža vašoj kući,
ili klijentu kojeg ćete danas posetiti.
Nemojte nam govoriti gde ste.
Štaviše, kada smo imali hiljade zaposlenih, 5000 ljudi,
imali smo dva čoveka u sektoru za ljudske resurse,
i srećom, jedan od njih se penzionisao.
(Smeh)
A pitanje koje smo postavljali je bilo: kako da se brinemo o ljudima?
Ljudi su jedino što imamo.
Ne možemo imati sektor koji juri za ljudima i o njima se brine.
I kako smo saznavali da to daje rezultate,
govorili bismo, ono za čim tragamo -
a to je, po mom mišljenju, glavna stvar za kojom sam ja tragao
tokom poslednjih dana i u preduzeću,
a to je: kako postići mudrost?
Dolazimo iz perioda revolucije, industrijske revolucije,
ere informacija, ere znanja,
ali nismo ništa bliži eri mudrosti.
Kako kreiramo, kako se organizujemo, za više mudrosti?
Tako na primer,
često nam najpametnija ili najinteligentnija odluka ne legne.
Tako bismo govorili nešto poput:
hajde da se dogovorimo da ćete prodavati 57 proizvoda nedeljno.
Ukoliko ih prodate do srede, molim vas idite na plažu.
Nemojte nam praviti probleme u proizvodnji, primeni,
tada moramo da kupimo nova preduzuća, moramo da kupimo konkurenciju,
moramo da radimo razne stvari jer ste prodali previše proizvoda.
Dakle idite na plažu i počnite ispočetka u ponedeljak.
(Smeh) (Aplauz)
Tako da je ovaj proces traženje mudrosti.
I tokom procesa, naravno, želeli smo da ljudi sve znaju,
i želeli smo da zaista budemo demokratični u načinu na koji smo vodili stvari.
Tako je naš odbor imao dva otvorena mesta, sa istim pravom glasanja,
za prvo dvoje ljudi koji bi se pojavili.
(Smeh)
I tako smo imali čistačice koje su glasale na sastancima odbora direktora,
na kojem je bilo puno značajnih ljudi u odelima i sa kravatama.
I činjenica je da smo zbog njih ostajali iskreni.
Ovaj proces, kako smo počeli da posmatramo ljude koji bi nam dolazili,
rekli bismo, čekajte malo,
ljudi nam dolaza i pitaju: gde bi trebalo da sednem?
Kako bi trebalo da radim? Gde ću biti za 5 godina?
I mi smo to posmatrali i rekli, moramo da počnemo mnogo ranije.
Gde da počnemo?
Rekli smo pa, zabavište nam se čini kao dobro mesto.
I tako smo osnovali fondaciju, koja danas, već 11 godina, ima tri škole,
gde smo počeli da postavljamo ista pitanja,
kako redizajnirati škole zarad mudrosti?
Jedna je stvar reći: moramo da promenimo učitelje,
direktori moraju da rade više.
Ali činjenica je da je naše obrazovanje potpuno prevaziđeno.
Uloga učitelja je potpuno prevaziđena.
Ići sa časa matematike na biologiju, pa u Francusku u XIV veku je jako blesavo.
(Aplauz)
Tako da smo počeli da razmišljamo: kako bi to trebalo da izgleda?
I spojili smo ljude, uključujući one koji vole obrazovanje,
ljude poput Paola Frejrija, i dvojicu ministara obrazovanja Brazila
i rekli smo, ukoliko želimo da školu dizajniramo od nule,
kako bi ona izgledala?
I tako smo napravili ovu školu, koja se zove Lumiar.
I Lumiar, jedna od njih je državna škola,
i Lumiar govori sledeće:
Hajde da ulogu učitelja podelimo na dvoje.
Jednog zovemo tutorom.
Tutorom, u smislu starogrčkog "paideia": pazite na dete.
Šta se dešava kod kuće, na kojoj se tački života trenutno nalazi itd.
Ali molim vas nemojte podučavati,
jer malo vi znate u poređenju sa Guglom, nećemo ni da znamo.
To zadržite za sebe.
(Smeh)
A sada ćemo da dovedemo ljude koji poseduju dve stvari:
strast i znanje, a oni mogu, ali ne moraju biti profesionalci.
I koristili smo starije građane,
koji čine 25 procenata stanovništva sa mudrošću koju niko više ne želi.
Tako da smo ih doveli u školu i rekli:
učite ovu decu bilo čemu u šta iskreno verujete.
Tako smo imali violiniste koji su predavali matematiku.
Imamo raznorazne stvari i kažemo:
nemojte da više brinete o udžbenicima.
Imamo oko 10 velikih tema koje se protežu od 2. do 17. godine.
Teme poput: kako se, kao ljudska bića merimo?
I tu postoji mesto za matematiku i fiziku i sve to.
Kako se izražavamo?
Tako da postoji mesto za muziku i književnost itd.
ali i za gramatiku.
A onda imamo i stvari koje su svi drugi zaboravili,
koje su verovatno najvažnije stvari u životu.
O najvažnijim stvarima u životu, mi ne znamo ništa.
Ne znamo ništa o ljubavi,
ne znamo ništa o smrti,
ne znamo ništa o tome zašto smo ovde.
Tako da nam je u školi potrebna tema koja govori o svemu onome o čemu ne znamo.
Tako da to čini veliki deo našeg rada.
(Aplauz)
I tako smo tokom godina, krenuli i u druge stvari.
Rekli bismo: zašto treba da grdimo decu
i govorimo: dođi ovamo i radi ovo itd.
Rekli smo, hajde da deca rade nešto što nazivamo krugom,
to čine jednom nedeljno.
I kažemo im: vi sastavljate pravila
a potom odlučujete šta ćete sa njima.
I da li možete da udarate jedan drugog?
Naravno, nedelju dana, probajte.
I oni su doneli ona ista pravila koja smo i imali,
sem što su njihova.
I tada, oni imaju moć,
što znači da oni mogu da suspenduju i izbace decu iz škole,
tako da se mi ne igramo škole, oni zaista odlučuju.
I onda, u istom smislu
imamo digitalni mozaik,
jer ovo nije konstruktivizam, Montesori ili nešto tako.
u njemu držimo brazilski obrazovni program,
kroz 600 pločica u moziku,
koje hoćemo da iznesemo deci do njihove 17. godine.
Ovo stalno pratimo i znamo kako im ide
i kažemo, to te ne zanima ove godine, hajde da sačekamo jednu godinu.
A deca nisu u uzrasnim grupama,
tako da je šestogodišnjak, koji je za to spreman, sa 11-godišnjakom,
i to eliminiše bande i grupe
i sve te stvari, koje u školama imamo, generalno.
I imaju ocenjivanje od nula do 100 procenata,
što oni sami, uz pomoć aplikacije rade svakih par sati
sve dok ne znamo da su postigli 37 procenata
od onoga što bismo mi od njih želeli vezano za tu temu,
tako da možemo da ih pošaljemo u svet sa dovoljnim znanjem o toj temi.
Predmeti su: Svetski fudbalski kup, ili pravljenje bicikla.
I ljudi se prijave na kurs o pravljenju bicikla koji traje 45 dana.
A probajte da napravite bicikl a da ne znate da je pi 3,1416.
Ne možete.
A pokušajte, bilo ko od vas da iskoristi 3,1416 za nešto.
Više ne znate.
To je izgubljeno i to je ono što mi pokušavamo da uradimo,
što je traženje mudrosti u toj školi.
A to nas ponovo vodi do grafikona i distribucije našeg života.
Kada o tome razmišljam, ja sam stekao mnogo novca.
Kada razmišljate i kažete: vreme je da ga vratim -
pa, ukoliko vraćate, previše ste uzeli.
(Smeh) (Aplauz)
Mislim o tome kako se Voren Bafet probudio jednog jutra
i shvatio kako ima 30 milijardi dolara više nego što je mislio.
Pogleda i kaže: šta ću da radim sa ovim?
I kaže: daću ga nekome kome je zaista potreban.
Daću ga Bil Gejtsu. (Smeh)
A moj čovek, moj finansijski savetnik u Njujorku,
mi kaže: ti si blesav,
danas si mogao da imaš 4,1 puta više novca
da si novcem zarađivao novac umesto što si ga usput delio sa drugima.
Ali ja više volim da delim usput.
(Aplauz)
Jedno vreme sam predavao studentima na MIT-ju
i jednog dana sam se našao na groblju Maunt Obern.
To je prelepo groblje u Kembridžu.
Šetao sam se unaokolo. Bio mi je rođendan i ramišljao sam.
I tokom prve šetnje sam video te nadgrobne spomenike
i te divne ljude koji su učinili značajne stvari
i pomislio sam: po čemu želim da mene pamte?
I napravio sam novi krug,
i drugi put, palo mi je na pamet drugo pitanje,
koje mi je bolje poslužilo, a to je bilo:
zašto bih uopšte želeo da me pamte?
(Smeh)
I to me je, mislim, odvelo daleko.
Kada sam imao 50 godina, moja supruga Fernanda i ja smo sedeli čitavo popodne,
bili smo pored vatre,
i u nju sam bacio sve što sam ikada uradio.
Tu knjigu prevedenu na 38 jezika,
stotine i stotine članaka i DVD-ja, sve što sam imao.
A time su urađene dve stvari.
Prva, oslobodilo je naše petoro dece pritiska da idu našim stopama, naše senke.
Oni ne znaju šta ja radim.
(Smeh)
Što je dobro.
I ja ih neću povesti na neko mesto
i reći: jednoga dana sve ovo će biti vaše.
(Smeh)
Petoro dece ne zna ništa, što je dobro.
A druga stvar je,
oslobodio sam sebe tereta uspeha, ili već čega, iz prošlosti.
Slobodan sam da svaki put započnem nešto novo, i da o stvarima odlučujem od nule
delimično tokom tih poslednjih dana.
I neki ljudi bi rekli:
o, pa sada imaš to vreme, te poslednje dane,
i tako izlaziš i svašta radiš.
Ne, bili smo na plažama.
bili smo na Samoi i Maldivima i Mozambiku,
tako da je to urađeno.
Planinario sam na Himalajima.
Išao sam na dubinu od 60 metara kako bih video ajkule čekićare.
Proveo sam 59 dana na leđima kamile od Čada do Timbuktua.
Otišao sam na magnetski Severni pol na sankama koje vuku psi.
Dakle, bili smo zauzeti.
To je ono što volim da nazovem mojom praznom listom poslednjih želja.
(Smeh)
I razmišljajući na ovaj način, posmatram te dane i mislim,
nisam u penziji, ne osećam se penzionisano.
I tako, pišem novu knjigu.
Osnovali smo tri nove kompanije tokom poslednje dve godine.
Sada radim na tome da ovaj novi školski sistem besplatno pustim u svet,
a uvideo sam, začuđujuće, da ga niko ne želi besplatno.
I tako već deset godina pokušavam
da ubedim državni sistem da preuzme ovu školsku osnovu,
baš kao državne škole koje imamo,
i koji umesto 43 od 100, što je njihov rejting, njihove ocene
ima 91 od 100.
Ali za džabe ga niko neće.
Tako da ćemo možda početi da za njega naplaćujemo, pa će nekuda stići.
Ali jedna od stvari koje hoćemo da uradimo je da ga iznesemo u javnost.
Mislim da nas ovo ostavlja sa porukom za sve vas,
mislim da ona ide ovako:
Svi smo naučili kako da izađemo nedeljom uveče
kako da šaljemo mejlove i radimo od kuće.
Ali vrlo nas je malo naučilo
kako da idemo u bioskop ponedeljkom poslepodne.
A ukoliko tražimo mudrost, moramo da i to naučimo.
I tako je ono što smo radili sve ove godine vrlo jednostavno,
a to je korišćenje male alatke koja je: tri puta uzastopno zapitati zašto.
Jer na prvo zašto uvek imate dobar odgovor.
sa drugim zašto postaje teže.
Do trećeg zašto, više zaista ne znate zašto radite to što radite.
Želim da vas ostavim sa klicom i mišlju da ćete možda ukoliko to uradite,
doći do pitanja: zbog čega?
Zbog čega ja ovo radim?
I konačno tokom vremena, kao posledicu.
I nadam se da ćete sa ovim, i to je ono što vam želim,
imati mnogo mudriju budućnost.
Veliko hvala.
(Aplauz)
Kris Anderson: Rikardo, vi ste pomalo ludi.
(Smeh)
Mnogim ljudima se ovo čini ludo.
A ipak tako dubokoumno.
Ono što pokušavam da shvatim je sledeće:
vaše ideje su tako radikalne.
One su u poslovnom svetu, na primer, prisutne već neko vreme,
veovatno je broj preduzeća koja su ih usvojila
još uvek prilično mali.
Da li se desilo da ste videli kako je neko veliko preduzeće
usvojilo vaše ideje, a vaša reakcija je bila: "To!"
Rikardo Semler: Dešava se. Desilo se pre oko dve nedelje
sa Ričardom Bransonom i njegovim ljudima
koji kažu: ne želimo više da kontrolišemo vaše godišnje odmore
ili sa Netfliksom, koji ponešto čini
ali ne mislim da je to jako važno.
U svom misionarskom žaru bih voleo da to vidim,
ali to je vrlo lična želja.
Činjenica je da je za gubljenje kontrole neophodna vera.
A retko je ko od onih koji kontrolišu, spreman da dela na osnovu vere.
To će morati da potekne od mladih i drugih ljudi
koji svoja preduzeća zasnivaju drugačije.
KA: To je dakle ključno?
Po vašem mišljenju dokazi postoje,
sa poslovne tačke gledišta daje rezultate
ali ljudi naprosto nemaju hrabrosti da - (Fju)
RS: Oni ni nemaju podstrek.
Vi vodite preduzeće sa mandatom od 90 dana.
To je kvartalni izveštaj.
Ukoliko nemate dobre rezultate nakon 90 dana, gotovi ste.
I tako kažete: "Imam odličan program koji će za manje od generacije ..."
A oni vam kažu: "Ma hajde!"
Tako da je to problem.
(Smeh)
KA: To što pokušavate da učinite sa obrazovanjem mi se čini izuzetno mudrim.
Svakoga se tiče obrazovni sistem njegove zemlje.
Niko ne veruje da smo već toliko obuzeti svetom
u kojem postoji Gugl i sve te tehnološke mogućnosti.
Vi imate činjenične dokaze da deca koja do sada prolaze kroz vaš sistem
pružaju dramatično bolje rezultate.
Kako da vam pomognemo da progurate svoje ideje?
RS: Mislim da je u pitanju problem ideja čije je vreme došlo.
I nisam nikada bio za njihovo propovedanje.
Mi ih iznosimo.
Iznenada, nailazite na ljude -
u Japanu postoji grupa, što me jako plaši,
oni se zovu Semleristi, i imaju oko 120 preduzeća.
Pozvali su me, ali sam se uvek bojao da odem.
I u Holandiji postoji grupa koju čini 600 malih holandskih preduzeća.
To je nešto što će samo da cveta.
Nešto od toga će biti pogrešno, ali to nije važno.
Ono će samo pronaći svoje mesto.
Ja se bojim onog drugog, koji kaže:
to je tako dobro, morate tako da radite.
Hajde da napravimo sistem i u njega uložimo mnogo novca
i onda će ljudi tako raditi po svaku cenu.
KA: Vi ste dakle čitavog života postavljali neobična pitanja.
Čini mi se da je to vaša pokretačka snaga.
Da li za nas, za TED, za ovu grupu ovde imate neka druga pitanja?
RS: Ja se uvek iznova vraćam na neku varijaciju pitanja
koje mi je postavio sin kada je imao tri godine.
Sedeli smo u đakuziju i rekao je: "Tata, zašto postojimo?"
Nema drugog pitanja.
Niko nema drugo pitanje.
Imamo varijacije ovog pitanja, od treće godine nadalje.
I kada provedete vreme u preduzeću, birokratiji, u organizaciji
i kažete, čoveče -
koliko ljudi poznajete koji su na samrtnoj postelji rekli:
"Čoveče, žao mi je što više vremena nisam proveo u kancelariji?"
Dakle suština je imati hrabrosti sada,
ne kroz nedelju dana, ne za dva meseca,
ne kada otkrijete da ste oboleli,
reći: ne, zašto ja ovo radim?
Zaustavite sve. Dajte da radim nešto drugo.
I biće dobro,
biće mnogo bolje od onoga što sada radite,
ukoliko ste to radeći zapeli.
KA: Mislim da je ovo mudar i lep način
da završimo ovaj pretposlednji TED dan.
Rikardo Semleru, puno vam hvala.
RS: Hvala vama.
(Aplauz)