Rođen sam i odrastao u Sijera Leoneu,
maloj i veoma lepoj zemlji
u zapadnoj Africi,
zemlji bogatoj kako prirodnim resursima
tako i kreativnim talentima.
Ipak, Sijera Leone je ozloglašen
zbog decenijskog pubunjeničkog rata '90-ih
kada su cela sela spaljena.
Približno kod 8000 muškaraca, žena i dece
je izvršena amputacija ruku i nogu tokom ovog perioda.
Dok smo moja porodica i ja bežali ka bezbednosti,
kada sam imao 12 godina, od jednog od tih napada,
odlučio sam da ću učiniti sve što je u mojoj moći
da osiguram da moja deca
ne prođu kroz isto iskustvo koje smo mi imali.
Oni će biti, u stvari, deo Sijera Leonea
kada rat i amputacije
ne budu više strategija za dobijanje moći.
Dok sam gledao osobe koje poznajem, voljene,
kako se oporavljaju od razaranja,
jedna stvar koja me je duboko mučila
je to što većina osoba sa amputacijom u zemlji
ne želi da nosi proteze.
Razlog, koji sam kasnije saznao,
je taj što je njihovo ležište proteze
bilo bolno jer se nije dobro uklapala.
Ležište proteze je deo
u koji osoba s amputiranim udom uvlači patrljak,
i koji se povezuje sa zglobom proteze.
Čak i u razvijenom svetu,
potreban je period od tri nedelje do čak par godina
da pacijent dobije udobno ležište, ako ga ikad i dobije.
Prostetičari i dalje koriste konvencionalne metode
kao što je kalupljenje i livenje
kako bi napravili ležišta za proteze od jednog materijala.
Takva ležišta često vrše nepodnošljivu količinu
pritiska na udove pacijenta,
ostavljajući ih sa ranama i plikovima usled pritiska.
Uopšte nije važno
koliko je jak vaš zglob proteze.
Ako je ležište vaše proteze neudobno,
vi nećete koristiti vašu nogu,
i to je jednostavno neprihvatljivo u našem dobu.
I tako jednog dana, kada sam sreo profesora Hju Hera
pre dve ipo godine,
on me je upitao da li znam kako da rešim ovaj problem,
ja sam rekao: „Ne, ne još uvek,
ali bih voleo to da rešim.“
I tako sam za svoj doktorat na MIT Media laboratoriji,
dizajnirao prilagođena ležišta proteze
brzo i jeftino -
a ona su mnogo udobnija
nego uobičajene proteze.
Koristio sam magnetnu rezonancu
kako bih snimio stvarni oblik anatomije pacijenta,
onda je korišćeno modelovanje konačnih elemenata kako bi bolje predvideli
unutrašnje napone i naprezanja
pri normalnim silama,
i onda je napravljeno ležište proteze za proizvođača.
Koristili smo 3D štampač da napravimo
više-materijalno ležište proteze
koje ublažava pritisak tamo gde je to potrebno
na anatomiji pacijenta.
Ukratko, koristimo podatke
da napravimo nova ležišta brzo i jeftino.
U skorašnjem ispitivanju koje smo upravo završili
u Media Lab-u,
jedan od naših pacijenata, američki veteran
koji već 20 godina živi bez amputiranog uda
i koji je nosio desetine nogu,
rekao je za jedan od naših odštampanih delova:
„Tako je mek, osećaj je kao da hodaš po jastucima,
a i vrlo je seksi.“
(Smeh)
Invaliditet u našem dobu
ne bi trebalo nikog
da spreči da živi smislen život.
Moja nada i želja je da alati i procesi
koje razvijamo u našoj razvojnoj grupi
mogu biti upotrebljeni kako bi visoko funkcionalne proteze
došle do onih kojima su neophodne.
Za mene, mesto za početak lečenja duša
onih koji su zahvaćeni ratom i bolešću,
je pravljenje udobnih i pristupačnih interfejsa
za njihova tela.
Bilo to u Sijera Leoneu ili u Bostonu,
nadam se da ovo ne samo da obnavlja
već zaista transformiše njihov osećaj za ljudski potencijal.
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)