Koliko vas je.
Kad sam bio klinac,
sakrio sam srce ispod kreveta, jer mi je mama rekla:
"Ako nisi pažljiv, slomiće ti neko srce jednog dana."
Poslušajte me. Nije dobro mesto za skrivanje ispod kreveta.
Znam, jer sam bio oboren toliko mnogo puta
da mi se zavrti u glavi dok se samo zauzimam za sebe.
Ali to nam je rečeno.
Zauzmi se za sebe.
A to je teško uraditi ako ne znaš ko si.
Očekivano je od nas da se definišemo pri tako ranom uzrastu
i ukoliko nismo, drugi su to uradili za nas.
Štreber. Debeljuca. Drolja. Peder.
U isto vreme dok su nam govorili šta smo,
pitali su nas:
"Šta želiš da budeš kad odrasteš?"
Oduvek sam mislio da to nije pošteno pitanje.
Pretpostavlja se da ne možemo biti ono što već jesmo.
Bili smo deca.
Kad sam bio klinac, hteo sam da budem čovek.
Želeo sam registrovani plan penzione štednje
koji bi mi obezbedio dovoljno slatkiša da mi osladi stare dane.
Kad sam bio klinac, hteo sam da se brijem.
Sada, ne baš.
Kada sam imao osam godina, hteo sam da budem morski biolog.
Kada sam imao devet, pogledao sam film "Ralje"
i pomislio: "Neka hvala."
A kada sam imao 10 godina, rekli su mi da su me roditelji napustili jer me nisu želeli.
Kada sam imao 11 godina, hteo sam da me ostave na miru.
Kada sam imao 12, hteo sam da umrem. Kada sam imao 13, hteo sam da ubijem klinca.
Kada sam imao 14, rečeno mi je da dobro razmislim o karijeri.
Rekoh: "Želim da budem pisac."
A oni su rekli: "Izaberi nešto realnije."
Onda rekoh: "Profesionalni rvač."
A oni su rekli: "Ne budi blesav."
Vidite, oni su me pitali šta želim da budem,
a onda rekli šta ne mogu da budem.
I nisam bio jedini.
Govoreno nam je da nekako moramo da postanemo
ono što nismo, žrtvujući ono što jesmo
da nasledimo maskaradu onoga što ćemo biti.
Rečeno mi je da prihvatim identitet
koji će mi drugi dodeliti.
I pitao sam se, zašto je tako lako odbaciti moje snove?
Doduše, moji snovi su stidljivi,
jer su kanadski. (Smeh)
Moji snovi su samosvesni i preterano pravdalački.
Stoje sami na maturskoj večeri
i nikada se nisu ljubili.
Vidite, moje snove su takođe vređali.
Blesavo. Budalasto. Nemoguće.
Ali sam nastavio da sanjarim.
Trebalo je da budem rvač. Sve sam smislio.
Trebalo je da se zovem Smećar.
Moj završni potez je trebao da bude Kompaktor smeća.
Moje geslo je trebalo da bude: "Iznosim smeće!"
(Smeh) (Aplauz)
I onda mi taj lik, Djuk "Kontejner" Drozi,
ukrade ceo štos.
Bio sam slomljen, kao da me slomio kompaktor smeća.
Pomislio sam: "Šta sada? Kako dalje?"
Poezija.
Kao bumerang, stvar koju sam voleo mi se vratila.
Jedan od prvih stihova poezije koji se sećam da sam napisao
je bio odgovor svetu koji zahteva da mrzim sebe.
Od 15. do 18. godine, mrzeo sam sebe
jer sam postao ono što sam prezirao: siledžija.
Kad sam imao 19 godina, napisao sam:
"Voleću sebe uprkos lakoći kojom
naginjem suprotnom."
Zauzeti se za sebe ne mora da znači
prigrliti nasilje.
Kad sam bio klinac,
trampio sam domaće zadatke za prijateljstva,
a zatim delio izgovore prijateljima za stalna kašnjenja
ili u većini slučajeva za nepojavljivanja.
I davao sebi školske propusnice da prebrodim svako prekršeno obećanje.
Sećam se jednog plana, skovanog iz frustracije
zbog jednog klinca koji me stalno zvao "Jogi"
i pokazivao prstom na moj stomak govoreći: "Previše piknik korpi".
Ispada da nije teško prevariti nekog
i jednog dana pre časa, rekao sam:
"Da, možeš da prepišeš moj domaći",
i dao sam mu sve pogrešne odgovore
koje sam napisao noć pre.
Vraćen mu je rad, i očekujući skoro savršen rezultat,
nije mogao da veruje kada me pogledao preko učionice i pokazao nulu.
Znao sam da ne moram da pokažem svoj rad sa 28 od 30,
ali moje zadovoljstvo je bilo potpuno kada me pogledao, zbunjen,
i pomislio sam: "Pametniji nego prosečan medved, kretenu".
(Smeh) (Aplauz)
Ovo sam ja.
Ovako se zauzimam za sebe.
Kad sam bio klinac,
mislio sam da su svinjski odresci i karate pokreti ista stvar.
Mislio sam da oba pojma znače krmenadla.
I pošto je moja baka mislila da je to slatko
i pošto su to bile moje omiljene stvari, pustila me je da u to verujem.
Nije baš velika stvar.
Jednog dana, pre nego što sam otkrio da debela deca nisu stvorena da se penju na drveće,
pao sam sa drveta i izudarao desnu stranu tela.
Nisam hteo da kažem baki
mislio sam da ću biti u nevolji jer sam se igrao gde nisam smeo.
Nekoliko dana kasnije, nastavnik fizičkog je primetio modrice
i bio sam poslat kod direktora.
Odatle sam bio poslat u još jednu malu sobu
sa jako finom ženom koja me pitala svakojaka pitanja u vezi sa mojim životom kod kuće.
Nisam video razloga da lažem.
Koliko se meni činilo, imao sam poprilično dobar život.
Rekao sam joj, kad god sam tužan, moja baka mi dalje karate udarce.
(Smeh)
To je dovelo do potpune istrage,
a ja sam bio uklonjen iz kuće naredna tri dana,
dok nisu napokon odlučili da me pitaju kako sam dobio modrice.
Vest o ovoj maloj smešnoj priči brzo se proširila kroz školu
i zaradio sam svoj prvi nadimak:
Krmenadla.
Do današnjeg dana, mrzim kmenadle.
Nisam jedini klinac koji je odrastao na ovaj način,
okružen ljudima koji su govorili onu rimu
o štapovima i kamenju,
kao da polomljene kosti bole više od imena kojim su nas nazivali,
a bili smo nazivanim svim mogućim.
Odrasli smo verujući da se niko nikada neće zaljubiti u nas,
da ćemo zauvek biti usamljeni,
da nikada nećemo upoznati nekoga zbog koga ćemo se osećati kao Sunce,
to je bilo nešto što su gradili za nas u šupi.
Tako su slomljena srca krvarila bluz i pokušali smo da se ispraznimo da ne osećamo išta.
Nemoj mi reći da to boli manje od polomljene kosti,
da je život u osami nešto što hirurzi mogu da odstrane,
da nema načina da se razvije; postoji način.
Imala je osam godina,
naš prvi dan trećeg razreda kada su je nazvali ružnom.
Oboje smo bili premešteni u zadnji deo učionice
da bi nas prestali bombardovati pljucama.
Ali školski hodnici su bili bojna polja.
Bili smo brojčano nadjačani svakog prokletog dana.
Ostajali smo unutra za vreme odmora, jer je napolju bilo još gore.
Napolju, morali smo da vežbamo bežanje
ili da naučimo da budemo mirni kao kipovi, da ne dajemo znake da smo bili tamo.
U petom razredu, zalepili su znak na prednji deo njene klupe
na kojem je stajalo: "Čuvaj se psa".
Do današnjeg dana, uprkos mužu punom ljubavi, ne oseća se lepom
zbog belega koji zauzima malo manje od polovine njenog lica.
Klinci su govorili: "Izgleda kao pogrešan odgovor
koji su probali da izbrišu, ali nisu to baš dobro odradili".
Nikada neće razumeti da ona odgaja dvoje dece
čija definicija lepote počinje sa rečima "Mama",
zato što oni vide njeno srce pre njene kože,
jer je ona oduvek jednostavno bila neverovatna.
On je bio polomljena grančica nakalemljena na drugačije porodično stablo,
usvojen,
ne zato što su mu se roditelji opredelili za drugačiju sudbinu.
Imao je tri kada je postao mešano piće
jedan deo ostavljen sam i dva dela tragedije,
počeo je sa terapijom u osmom razredu,
imao ličnost sačinjenu od testova i pilula,
živeo je kao da su uzbrdice planine a nizbrdice litice,
četiri petine samoubica, cunami antidepresanata,
i mladost zvana "Gutač",
jednim delom zbog pilula,
99 delova zbog okrutnosti.
Probao je da se ubije u 10. razredu
jer je klinac koji je imao mogućnosti da ode kući mami i tati
imao smelosti da mu kaže: "Pređi preko toga".
Kao da je depresija nešto što se može lečiti
stvarima iz kutije za prvu pomoć.
Do današnjeg dana, on je štap dinamita upaljen sa oba kraja,
mogao bi da opiše u detalje kako se nebo krivi
u momentima pre nego li padne,
uprkos armiji prijatelja koji ga nazivaju inspiracijom,
ostaje tema razgovora između ljudi koji ne mogu da razumeju
da ponekad biti čist od droge ima manje veze sa zavisnošću
a više sa prisebnošću.
Nismo bili jedini klinci koji su odrasli na ovaj način.
Do dana današnjeg, decu i dalje nazivaju pogrdnim imenima.
Klasika je, "Hej glupane", "Hej trzajko".
Izgleda da svaka škola ima arsenal imena
ažuriran svake godine,
ako se klinac slomi u školi i niko u okolini ne odluči da to čuje,
da li će načiniti zvuk?
Da li su to samo pozadinski zvuci sa trake zaglavljeni
na ponavljanju kada ljudi kažu stvari kao: "Deca mogu biti okrutna".
Svaka škola je bila veliki cirkuski šator,
i raspored kljucanja je išao od akrobata do ukrotitelja lavova,
od klovnova do učesnika, svi oni kilometrima ispred onoga što smo mi bili.
Bili smo nakaze - dečaci sa klještima jastoga i bradate žene,
čudaci koji žonglirajući depresiju i usamljenost,
igraju pasijans, zavrtimo flašu,
pokušavamo da poljubimo svoje ranjene delove i da se izlečimo,
ali noćima, dok su drugi spavali,
mi smo šetali po zategnutom užetu.
Bila je to vežba, i da, neki od nas su pali.
Ali želim da im kažem da je sve ovo
samo otpad preostao kada budemo konačno odlučili da razbijemo
sve one stvari koje smo mislili da smo bili
i ako ne možeš videti ništa lepo u sebi,
nabavi bolje ogledalo, pogledaj malo bliže, zuri malo duže,
jer ima nešto u tebi što te je teralo da pokušavaš
urpkos svima koji su ti rekli da prestaneš.
Stavio si gips oko polomljenog srca i potpisao ga sam.
Potpisao ga sa: "Nisu bili u pravu".
Možda nisi pripadao nekoj grupi ili skupini.
Možda su odlučili da te biraju poslednjeg za košarku ili za sve.
Možda si donosio modrice i polomljene zube na prezentacije, ali nikad nisi rekao,
jer kako bi mogao da se braniš
kada te svako želi zakopati?
Moraš da veruješ da su svi oni pogrešili.
Mora da nisu u pravu.
Zašto bismo još inače bili ovde?
Odrasli smo učeći da navijamo za gubitnike
jer vidimo sebe u njima.
Mi rastemo iz korena zasađenog u verovanju
da nismo ono što nas nazivaju.
Nismo napušteni povučeni auti
koji stoje prazno na nekom autoputu,
a i da u neku ruku jesmo, bez brige.
Samo smo izašli da se prošetamo i kupimo gorivo.
Mi smo maturanti razreda Uspeli smo,
ne bledeći odjeci plačućih glasova iznutra,
"Imena me nikada neće povrediti".
Naravno da jesu.
Ali naši životi će jedino biti
i dalje čin balansiranja
koje ima manje veze sa bolom
a više sa lepotom.
(Aplauz)