Toliko vas je.
Ko sem bil majhen,
sem svoje srce skril pod posteljo, ker mi je mama dejala:
"Če ne boš previden, ti ga bo nekdo nekega dne strl."
Verjemite mi, da pod posteljo ni dobro skrivališče.
Vem, ker so me že tolikokrat zatrli,
da se mi zvrti od višine, že ko se postavim zase.
A to nam pravijo.
Da se moramo postaviti zase.
To je težko, če ne veš, kdo si.
Pri tako majhni starosti so od nas pričakovali, da se definiramo,
in, če se nismo sami, so nas pa drugi.
Geek. Debeluh. Kurba. Peder.
Ob istem času, ko so nam govorili, kaj smo,
so nas spraševali:
"Kaj hočeš postati, ko odrasteš?"
Od nekdaj se mi je to zdelo nepošteno vprašanje.
Predpostavlja, da ne moremo biti to, kar že smo.
Bili smo otroci.
Ko sem bil otrok, sem si želel biti moški.
Želel sem ustvariti načrt za varčevanje za pokoj,
ki bi dovolj dolgo skrbelo za zalogo sladkarij, ki bi sladkale moja stara leta.
Ko sem bil otrok, sem se hotel briti.
Zdaj pa niti ne.
Ko sem bil star osem let, sem hotel biti morski biolog.
Ko sem bil star devet let, sem videl film "Žrelo"
in sem si mislil: "Ne, hvala."
Ko sem bil star deset, so mi dejali, da so me starši zapustili, ker me niso želeli imeti.
Ko sem bil star 11, sem želel biti sam.
Ko sem bil star 12, sem želel umreti. Ko sem bil star 13, sem želel ubiti nekega mulca.
Ko sem bil star 14, so mi dejali, naj resno razmislim o karieri.
Rekel sem: "Rad bi bil pisatelj."
Rekli so mi: "Izberi si nekaj realističnega."
Na to sem dejal: "Poklicni rokoborec."
Dejali so: "Ne bodi neumen."
Veste, vprašali so me, kaj hočem biti,
in mi nato dejali, česa ne smem biti.
Nisem bil edini.
Dejali so nam, da moramo nekako postati,
kar nismo, žrtvovati, kar smo,
da bi podedovali pretvarjanje tega, kar bomo postali.
Dejali so mi, naj sprejmem identiteto,
ki mi jo bodo nadeli drugi.
Spraševal sem se, zakaj so moje sanje tako zlahka odpisali.
Moje sanje so resda majhne,
ker so iz Kanade. (smeh)
Moje sanje so nesamozavestne in preveč opravičujoče.
Same stojijo na srednješolskem plesu
in nikoli jih še nihče ni poljubil.
Veste, tudi moje sanje so zmerjali.
Trapaste. Butaste. Nemogoče.
A jaz sem sanjal naprej.
Postal naj bi rokoborec. Vse mi je bilo jasno.
Bil bi "Smetar".
Moja glavna poteza bi bila "Stiskalec smeti".
Moj moto bi bil: "Ven bom odnesel smeti."
(smeh) (aplavz)
Potem pa se je pojavil ta tip, Duke "Kontejner" Droese,
ki je popolnoma ukradel mojo idejo.
Stisnilo me je, kot bi to storil stiskalec smeti.
Sam sebi sem rekel: "Kaj pa zdaj? Kam se obrnem?"
K poeziji.
Stvar, ki sem jo oboževal, se je kot bumerang vrnila nazaj k meni.
Ena izmed mojih prvih vrstic, ki se jih spominjam,
je bil odgovor svetu, ki je zahteval, da sovražim samega sebe.
Od starosti 15 do 18 sem se sovražil,
ker sem postal, to kar sem preziral: nasilnež.
Ko sem bil star 19, sem napisal:
"Ljubil bom samega sebe kljub lahkoti,
s katero se nagibam k nasprotnem."
To, da se postaviš zase, ne pomeni nujno,
da sprejmeš nasilje.
Ko sem bil otrok,
sem domače naloge menjal v zameno za prijateljstvo,
in svojim prijateljem odpustil, kadar so zamudili
ali se (pogosto) sploh niso prikazali.
Sam sebi sem omogočil beg iz učilnice, da sem se spopadel z vsako prelomljeno obljubo.
Tega načrta se spominjam. Nastal je iz frustracije
zaradi otroka, ki me je klical "Yogi"
nato pa je pokazal na moj trebuh in dejal: "Preveč piknikov."
Izkazalo se je, da ni tako težko prelisičiti nekoga.
Nekega dne sem pred poukom rekel:
"Ja, lahko prepišeš nalogo,"
in mu dal napačne odgovore,
ki sem jih zapisal prejšnji večer.
Ko je dobil nalogo nazaj, je pričakoval skoraj popoln rezultat
in ni mogel verjeti, ko me je pogledal preko sobe in pokazal list z oceno nezadostno.
Vedel sem, da mi ni treba pokazati svojega rezultata, ki je bil 28 od 30,
a moje zadovoljstvo je bilo popolno, ko me je zmedeno pogledal
in sem si mislil: "Pametnejši kot navaden medved, pičkica."
(smeh) (aplavz)
To sem jaz.
Tako se postavim zase.
Ko sem bil otrok,
sem mislil, da sta kotlet in kotel ista reč.
Mislil sem, da sta oba kotlet.
Ker se je moji babici to zdelo prisrčno
in ker sem bil njen najljubši, mi je pustila, da nadaljujem s tem.
Ni bila velika reč.
Nekega dne, preden sem spoznal, da debeli otroci niso narejeni za plezanje po drevesih,
sem padel z drevesa in si potolkel desno stran telesa.
Nisem hotel povedati babici,
ker me je bilo strah, da bom v težavah, ker sem se igral, kjer se ne bi smel.
Nekaj dni kasneje je učiteljica pri športni vzgoji opazila modrico
in poslali so me k ravnatelju.
Potem so me poslali v še eno manjšo sobo,
kjer me je zelo prijazna gospa spraševala vse vrste vprašanj o mojem življenju doma.
Nisem videl razlogov za laž.
Kar se mene tiče, je bilo življenje kar dobro.
Povedal sem, da me babi, kadar sem žalosten, da v kotel.
(smeh)
To je pripeljalo do temeljite preiskave
in za tri dni so me odpeljali iz hiše,
ko so se končno odločili, da bi vprašali, od kje modrice.
Ta kratka smešna zgodbica se je hitro razširila po šoli
in prislužil sem si prvi vzdevek:
Kotlet.
Še danes sovražim kotlete.
Nisem edini otrok, ki je tako odrasel;
obkrožen z ljudmi, ki so govorili,
da besede ne bolijo toliko kot poškodbe,
kot da bi zlomi kosti boleli bolj kot žaljivke,
katerih žrtev smo bili vsi.
Odrasli smo misleč, da se nihče nikoli ne bo zaljubil v nas,
da bomo večno osamljeni,
da ne bomo nikoli spoznali nekoga, ki bi v nas prebudil občutek, da so sonce
za nas zgradili oni v svoji delavnici.
Zlomljeno srce je pelo blues in mi smo se poskusili izprazniti, da ne bi ničesar čutili.
Ne recite mi, da to boli manj kot zlom kosti,
da je vase zaprto življenje nekaj, kar lahko kirurgi izrežejo,
za katerega ni načina, da bi ga presadili, a boli.
Stara je bila osem let,
bil je prvi dan tretjega razreda, ko so ji rekla, da je grda.
Oba sva se premaknila na zadnji del razreda,
da naju bi nehali obmetavati s papirčki.
A hodniki šole so bili bojišče.
Vsak mučen dan sva bila v manjšini.
Med odmorom sva ostala notri, ker je bilo zunaj huje.
Zunaj sva vadila, kako pobegniti
ali kako stati pri miru kot kipa in ne nakazati, da sva tam.
V petem razredu so na sprednji del njene mize nalepili list,
na katerem je pisalo: "Pozor, hud pes!"
Še danes, kljub ljubečemu možu ne misli, da je lepa,
ker ima na skoraj polovici obraza materino znamenje.
Otroci so rekli: "Videti je kot napačen odgovor,
ki ga je nekdo poskusil izbrisati, a mu ni popolnoma uspelo."
In nikoli ne bodo razumeli, da vzgaja dva otroka,
katerih definicija lepote se začne z besedo "mama",
ker vidijo njeno srce, prej kot vidijo njeno kožo,
ker je od zmeraj bila nič manj kot neverjetna.
On je bil lomljena veja, ki so jo pripeli na drugo družinsko drevo,
posvojen,
in ne ker bi njegovi starši izbrali drugačno usodo.
Ko je bil star tri leta, je postal koktejl
iz samote in tragedije.
V osmem razredu je začel s terapijo,
imel je osebnost iz testov in tablet,
živel tako kot bi bile vzpetine in spusti gore prepadi.
Delno je bil sestavljen iz samomorilskih nagnenj, monsuna antidepresivov.
V puberteti so ga klicali "fiksar"
delno zaradi tablet
a večinoma iz krutosti.
V drugem letniku se je poskušal ubiti,
ker si je nek mulc, ki je še vedno lahko šel domov k mami in očetu,
drznil reči: "Preboli že."
Kot da bi se depresijo lahko pozdravilo
z nečim iz prve pomoči.
Še danes je kot palica TNT-ja, ki je prižgana z obeh strani,
ki bi vam lahko podrobno opisal, kako se upogiba nebo
trenutek preden se bi sesulo.
Kljub gruči prijateljev, ki mu pravijo, da je navdih,
ostaja predmet pogovora za ljudi, ki ne razumejo,
da je biti brez drog manj povezano z zasvojenostjo
in več z duševnim zdravjem.
Nismo bili edini otroci, ki smo tako odrasli.
Še danes se otroke zmerja.
Običajno jim pravijo: "Kje si tele," ali "Kje si budala."
Zdi se, da ima vsaka šola orožarno zmerljivk,
ki se vsako leto posodablja.
Če se nek otrok v šoli zlomi ter ni nikogar naokrog, ki bi to želel slišati,
ali sploh oddajajo zvok?
Ali so le zvoki iz ozadja na plošči, ki se je zataknila,
ko ljudje rečejo nekaj takega kot: "Otroci so lahko kruti."
Vsaka šola je bil velik cirkuški šotor
in prehranjevalna veriga je šla od akrobatov do krotilcev levov,
od klovnov so delavcev, ki so bili kilometre pred tem, kdo smo.
Mi smo bili čudaki: fantje s kleščami namesto rok, bradate ženske
čudni ljudje, ki so žonglirali z depresijo in osamljenostjo,
ki so igrali pasjanso, zavrti steklenico,
poskušali poljubiti ranjene dele samega sebe, da bi se pozdravili.
Ponoči pa, ko so vsi spali,
smo še kar hodili po vrvi.
To je bila vaja in nekateri izmed nas so padli.
A želel sem jim povedati, da so vse to
le črepinje, če se končno odločimo razbiti
vse reči, za katero smo mislili, da smo to mi,
in če pri sebi ne vidite ničesar lepega,
si kupite boljše ogledalo, se bolj pozorno zazrite in malo dalj strmite,
ker je znotraj vas nekaj, zaradi česar ste se še naprej trudili,
kljub vsem, ki so vam dejali, da odnehajte.
Okoli zlomljenega srca, ste si zgradili mavec in ga sami podpisali.
Napisali ste: "Niso imeli prav."
Morda niste pripadali skupini ali kliki.
Morda so vas vedno izbrali zadnje pri košarki.
Morda ste na "pokaži, kaj znaš" prinesli modrice in zlomljene zobe, a tega nikoli niste povedali,
ker, kako naj se postaviš zase,
če ti vsi spodkopavajo tla pod nogami?
Morali ste verjeti, da nimajo prav.
Morajo se motiti.
Zakaj bi drugače še bili tu?
Med odraščanjem so nas naučili naj spodbujamo neverjetnega zmagovalca,
ker sami sebe vidimo v njih.
Zrasli smo iz korenine, ki so jo posadili v vero,
da nismo to, kar nam pravijo, da smo.
Nismo zapuščeni avtomobili, ki so se pokvarili
in prazni stojijo na avtocesti.
Če pa na nek način smo, naj vas ne skrbi.
Samo stopiti moramo ven in iti po bencin.
Mi smo maturanti razreda "Uspelo nam je"
in ne medli odmevi glasov, ki kričijo:
"Zmerljivke me ne bolijo."
Seveda, da nas.
A naša življenja bodo vedno
bila lovljenje ravnotežja,
ki se manj nanaša na bolečino
in več na lepoto.
(aplavz)