Ce mulți sunteți!
Când eram copil,
îmi ascundeam inima sub pat pentru că mama îmi spunea:
„Dacă nu ești atent, într-o bună zi cineva ți-o va frânge.”
Credeți-mă, sub pat nu-i o ascunzătoare bună.
Știu asta pentru că de multe ori am fost redus la tăcere,
încât am căpătat rău de altitudine încercând să-mi susțin cauza.
Dar asta ni se spunea.
Susține-ți cauza.
Greu de făcut, dacă nu știi cine ești.
Se aștepta de la noi să ne definim persoana la o vârstă atât de fragedă,
iar dacă nu o făceam, o făceau alții.
Ciudat. Grăsan. Curvă. Homo.
Făcând asta, în același timp
ni se punea întrebarea:
„Ce vrei să te faci când vei fi mare?”
Mi-am zis tot timpul că era o întrebare nedreaptă.
Presupune că nu putem fi ceea ce suntem deja.
Eram copii.
Copil fiind, vroiam să devin bărbat.
Vroiam un plan de asigurări de pensii
care să mă țină în brațe destul ca să-mi facă bătrânețea dulce.
Copil fiind, vroiam să mă pot bărbieri.
Acum, nu atât de mult.
La opt ani, vroiam să mă fac biolog marin.
La nouă ani, am văzut filmul „Fălci”
și mi-am zis: „Nu, mulțumesc!”
La 10 ani, mi s-a spus că părinții m-au părăsit pentru că nu m-au dorit.
La 11 ani, vroiam să fiu lăsat în pace.
La 12 ani, vroiam să mor. La 13 ani, am vrut să ucid un copil.
La 14 ani, mi s-a spus să mă decid asupra carierei.
Am spus: „Vreau să mă fac scriitor.”
Ei au spus: „Alege ceva mai realist.”
Așa că am spus: „Luptător profesionist.”
Iar ei: „Nu fii tâmpit!”
Vedeți, mă întrebau ce vroiam să fiu,
apoi îmi spuneam ce să nu fiu.
Și nu eram singurul.
Ni se spunea că trebuia să devenim cumva
ce nu eram, sacrificând ceea ce suntem
pentru a moșteni mascarada a ceea ce vom fi.
Mi se spunea să-mi accept identitatea
pe care mi-o vor da alții.
Și mă întrebam: de ce erau visele mele atât de ușor de respins?
Drept, visele mele sunt timide
pentru că sunt canadiene. (Râsete)
Visele mele sunt sfioase și excesiv apologetice.
Stau singure la balul din liceu
și n-au fost niciodată sărutate.
Știți, visele mele au fost și poreclite.
Prostuț. Ridicol. Imposibilul.
Dar am continuat să visez.
Mă voi face luptător. Am pus la cale totul.
Mă voi face Gunoier.
Mișcarea finală va fi să mă fac Compactor de Gunoaie.
Vorba mea va fi: „Am venit să iau gunoiul!”
(Râsete) (Aplauze)
Apoi acest tip, Duke "The Dumpster" Droese,
mi-a furat partitura.
Eram devastat, parcă trecuse peste mine un compactor de gunoi.
Mi-am zis: „Și acum ce voi fi? Încotro s-o iau?”
Spre Poezie.
Ceea ce-mi plăcea s-a întors la mine ca un bumerang.
Unul din primele versuri scrise pe care mi le amintesc
a fost un răspuns către o lume care-mi cerea să mă urăsc.
De la 15 la 18 ani, m-am urât
pentru că devenisem ceea ce detestam: un miștocar.
La 19 ani, am scris:
„Mă voi iubi în ciuda ușurinței
cu care înclin spre a face opusul.”
A-ți susține cauza nu trebuie să însemne
a apela la violență.
Când eram copil,
îmi dădeam prietenia pe făcutul temelor,
apoi, într-un târziu mă scăpam de fiecare pentru că nu venea niciodată la timp,
în majoritatea cazurilor nu venea deloc.
M-am învoit să trec peste fiecare promisiune neonorată.
Îmi amintesc de acest plan născut din frustrarea
provenită de la un copil care-mi spunea „Yogi”,
arătând apoi la burta mea, zicând: „Prea multe coșulețe de picnic.”
Se pare că nu-i greu să înșeli pe cineva,
iar într-o zi, înainte de ore, i-am spus:
„Da, poți copia tema de la mine”,
și i-am dat toate răspunsurile greșite
pe care le scrisesem cu o seară înainte.
Când a primit înapoi testul se aștepta la un punctaj maxim
și nu-și putea crede ochilor când s-a uitat la mine arătându-mi testul cu scorul zero.
Știam că nu trebuia să-i arăt testul meu cu 28 din 30 de puncte,
dar satisfacția mea a fost totală când s-a uitat la mine oripilat
și mi-am spus: „Sunt mai deștept decât Yogi, nenorocitule.”
(Râsete) (Aplauze)
Acesta sunt.
Așa-mi susțin cauza.
Când eram copil,
credeam că lovitura de karate și cotletul de porc sunt același lucru.
Credeam că ambele erau cotlete de porc.
Și pentru că bunica zicea că era drăguț
și pentru că era mâncarea mea preferată, m-a lăsat să cred asta.
Nu era mare lucru?
Într-o zi, înainte să-mi dau seama că grașii nu-s făcuți să se cățere în copaci,
am căzut dintr-un copac și m-am lovit pe partea dreaptă a corpului.
Nu vroiam să-i spun bunicii.
Mă temeam că voi da de bucluc pentru că mă jucasem unde nu-mi era permis.
La câteva zile, profesorul de sport a văzut vânătaia
și am fost trimis la director.
De acolo, am fost trimis într-o altă încăpere mică
unde o doamnă foarte drăguță m-a întrebat tot felul de lucruri despre viața de acasă.
Nu aveam motive să mint.
După câte știam, viața mea era bună.
I-am spus că de câte ori sunt trist, bunica îmi dă o lovitură de karate.
(Râsete)
Asta a dus la o anchetă amplă
și am fost luat de acasă trei zile,
până când, într-un final, au decis să mă întrebe cum am făcut acele vânătăi.
Vestea acestei întâmplări tâmpe s-a răspândit repede în toată școala
și mi-am câștigat prima poreclă:
Cotlet de porc.
Până-n ziua de azi, urăsc cotletul de porc.
Nu sunt singurul copil care a crescut așa,
înconjurat de lume care obișnuia să cânte rima
despre bâte și pietre
ca și cum oasele rupte ar durea mai tare decât poreclele ce ne erau atribuite.
Ni se spunea în tot felul.
Așa că am crescut crezând că nimeni niciodată nu se va îndrăgosti de noi,
că vom fi singuri mereu,
că nu vom întâlni niciodată pe cineva care să ne facă să ne simțim ca soarele,
era ceva montat în noi de arsenalul lor.
Corzile rupte ale inimii ne sângerau și am încercam să ne golim ca să nu simțim nimic.
Să nu-mi spuneți că asta doare mai puțin decât un os rupt,
că o viață ce crește spre interior e ceva ce poate fi extirpat chirurgical,
că nu poate face metastază; poate.
Avea opt ani,
prima noastră zi din clasa a treia, când i s-a spus urâtă.
Ambii ne-am retras în spatele clasei
pentru a nu mai fi bombardați cu cocoloașe de hârtie scuipate.
Dar școala era un câmp de bătălie.
Eram depășiți numeric, zile triste-n șir.
În pauze, obișnuiam să rămânem în clasă pentru că afară era mai rău.
Afară, trebuia să învățăm să fugim
sau să stăm nemișcați ca o statuie ca să nu dăm nicio indicație a prezenței noastre.
În clasa a V-a, au lipit pe banca ei o hârtie
pe care scria: „Câine rău!”
Nici azi, cu toate că are un soț iubitor, nu se crede frumoasă
din cauza unui semn de la naștere care i se întinde aproape pe jumătate din față.
Copiii spuneau: „Arată ca un răspuns greșit
pe care cineva a încercat să-l șteargă, dar nu a reușit pe deplin.”
Nu vor înțelege niciodată că are doi copii
a căror definiție a frumuseții începe cu cuvântul „Mamă”
pentru că ei îi văd sufletul înaintea pielii,
pentru că este și întotdeauna a fost uluitoare.
El, o ramură ruptă grefată pe un alt arbore genealogic,
adoptat,
nu pentru că părinții lui au optat pentru alt destin.
Avea trei ani când a devenit un amestec
de o parte lăsat în pace, două părți tragedie,
a început terapia în clasa a VIII-a,
avea o personalitate formată din teste și pilule,
trăia în urcuș unde erau munți și alunecând la vale de pe stânci,
patru cincimi suicidal, maree de antidepresive
și o adolescență în care i se zicea „Aurolac”,
o parte din cauza pilulelor,
99 părți din cruzime.
A încercat să se sinucidă în cl. a X-a
când un copil care putea merge acasă la Mama și Tata
a avut impertinența să-i spună: „Treci peste asta.”
Ca și cum depresia ar fi ceva ce poate trece
folosind trusa de prim-ajutor.
Până-n ziua de azi, e o bucată de TNT aprinsă la ambele capete,
v-ar putea descrie în detaliu cum se încovoaie cerul
în momentul de dinaintea prăbușirii
și, în ciuda unei armate de prieteni care-i spun că-i inspiră,
rămâne subiect de conversație între oameni care nu pot înțelege
că, uneori, a nu lua droguri e dictat mai puțin de adicție
și mai mult la sănătate.
N-am fost singurii copii care am crescut așa.
Și azi copiii sunt jigniți cu porecle.
Poreclele clasice erau: „cretinul”, „mototolul”.
Pare că fiecare școală are un arsenal de jigniri
adus la zi an de an.
Și dacă un copil își dă drumul într-o școală, dar nimeni din jur nu alege să audă asta,
se va mai auzi de el?
E doar bruiajul de placă stricată
când oamenii spun: „Copiii pot fi cruzi.”
Fiecare școală era un mare cort de circ,
iar ierarhia cobora de la acrobați la dresorii de lei,
de la clauni la oameni de decor, toți, la mile depărtare de noi.
Noi eram ciudații – băieți cu clești de crab și femei cu barbă,
ciudățenii ce jonglau cu depresia și singurătatea,
jucând solitaire, învârtind sticluța,
lingându-și rănile să grăbească vindecarea.
Dar noaptea, când toți dormeau,
continuam să mergem pe sârmă.
Exersam și, da, unii dintre noi cădeau.
Dar vreau să le spun că ce-au lăsat în urmă
sunt rămășițele rămase când, în cele din urmă,
decidem să strivim tot ce credeam că suntem.
Dacă nu poți vedea nimic frumos în tine,
schimbă oglinda, privește mai aproape, mai atent,
pentru că e ceva în tine ce te-a făcut să mergi înainte
în ciuda tuturor care îți spuneau să renunți.
Ți-ai turnat o armură în jurul inimii sfâșiate și ai semnat-o.
Ai scris pe ea: „S-au înșelat.”
Poate nu aparțineai unui grup sau unei clici.
Poate te alegeau ultimul la baschet sau orice altceva.
Poate veneai cu vânătăi și dinți rupți, dar nu spuneai.
Cum poți rămâne drepți
când toată lumea în jur vrea să te îngroape?
Trebuie să crezi că ei greșeau.
Sigur greșeau.
Altfel n-am mai fi aici.
Am crescut învățând să-l aclamăm pe cel fără șansă
pentru că ne vedem pe noi înșine în el.
Creștem dintr-o rădăcină a credinței
că nu suntem ce eram numiți.
Nu suntem mașini abandonate
ce stau goale pe vreo autostradă.
Iar dacă, totuși suntem, nu vă faceți griji.
Suntem plecați după benzină.
Suntem absolvenți ai promoției „Am reușit”,
nu ecoul stins al vocilor ce strigă:
„Poreclele nu mă vor răni.”
Sigur că au făcut-o.
Dar viețile ne vor fi de-a pururi
un continuu mers pe sârmă,
dezvelind puțin durerea
și mult mai mult frumusețea.
(Aplauze)