Kiek jūsų daug.
Kai buvau mažas,
slėpiau savo širdį po lova, nes man mama pasakė:
„Jeigu būsi neatsargus, vieną dieną kas nors ją sudaužys“.
Patikėkit manim. Po lova yra ne pati geriausia slaptavietė.
Žinau tai, nes mane pašovė tiek daug kartų,
kad man atsiranda aukščio baimė vien bandant už save pastovėti.
Bet taip mums sakydavo.
Pastovėk už save.
O tai yra sunku, kai nežinai, kas esi.
Iš mūsų buvo norima, kad atrastume save būdami tokie jauni,
o jeigu ne, kiti tai padarydavo už mus.
Moksliukas. Storulis. Kekšė. Pedikas.
Ir tuo pat metu, kai buvo sakoma, kas mes esam,
mūsų klausdavo:
„Kuo nori būti užaugęs?“
Visada maniau, kad tai nesąžiningas klausimas.
Jis iš anksto nurodo, kad mes negalime būti tuo, kas esame dabar.
Mes buvome vaikai.
Kai buvau vaikas, norėjau būti vyru.
Norėjau turėti pensijos kaupimo fondą,
kad turėčiau tiek saldainių, jog užtektų mano saldžiai senatvei.
Kai buvau vaikas, norėjau skustis.
Dabar – nelabai.
Kai man buvo aštuoneri, norėjau būti jūrų biologas.
Kai man buvo devyneri, pamačiau filmą „Nasrai“,
ir pagalvojau: „Ne, ačiū“.
Kai man buvo 10, man pasakė, kad tėvai išvyko, nes manęs nenorėjo.
Kai man buvo 11, norėjau būti vienas.
Kai buvau dvylikos, norėjau mirti. Kai buvau trylikos, norėjau nužudyti vieną vaikiščią.
Kai buvau keturiolikos, man liepė rimtai apmąstyti savo būsimą profesiją.
Aš atsakiau, kad norėčiau būti rašytoju.
O jie atsakė: „Išsirink ką nors tikroviškesnio“.
Tada aš pasakiau: „Profesionalus imtynininkas“.
O jie pasakė: „Nebūk kvailas“.
Taigi, jie manęs klausė, kuo norėčiau būti,
o tada pasakė kuo nebūti.
Ir aš ne vienintelis.
Mums buvo liepiama kažkaip tapti
tuo, kuo nesame, paaukojant tai, kas esame,
ir taip suvaidinti kažką, kuo tapsime.
Man buvo liepta priiimti tapatybę,
kurią man suteiks kiti.
Aš susimąsčiau, kodėl mano svajonės tokios nesvarbios?
Nes mano svajonės nedrąsios,
nes jos kanadietiškos. (Juokas)
Mano svajonės drovios ir pernelyg baikščios.
Jos stovi vienos mokyklos šokiuose,
dar niekada nebučiuotos.
Kaip matot, mano svajones taip pat pravardžiavo.
Nerimtos. Kvailos. Neįmanomos.
Bet aš vistiek svajojau.
Tapsiu imtynininku. Jau buvau viską sugalvojęs.
Turėjau vadintis „Šiukšliavežiu“.
Mano baigiamasis smūgis būtų vadinęsis „Šiukšlių Presas“
Mano posakis būtų buvęs: „Aš išnešiu šiukšles!“
(Juokas) (Aplodismentai)
Bet tada kažkoks vyrukas, Duke'as „Šiukšliadėžė“ Droese,
pavogė mano visą triuką.
Tai mane sugniuždė, kaip su šiukšlių presu.
Galvojau: „Ką daryti? Kur man pasukti?“
Poezija.
Kaip bumerangas, mano mylimas dalykas pas mane sugrįžo.
Vienos mano pirmųjų parašytų eilučių, kurias prisimenu,
buvo atsakas pasauliui, kuris liepė man savęs nekęsti.
Nuo 15-kos iki 18-kos aš savęs nekenčiau
už tai, kad tapau tuo, ko pats nekenčiau – priekabiautoju.
Kai man buvo 19, aš rašiau
„Mylėsiu save nepaisydamas to, kaip lengvai
aš linkstu į priešingą tam pusę“.
Apginti save nereiškia
pasirinkti smurtą.
Kai buvau vaikas,
mainydavau namų darbus į draugystę,
tada duodavau kiekvienam draugui pateisinimo raštelį, už nepasirodymą laiku,
o dažniausiai ir už nepasirodymą iš viso.
Daviau sau leidimą praeiti per kiekvieną netesėtą pažadą.
Prisimenu vieną planą, gimusį iš nusivylimo
vienu vaikigaliu, kuris vadindavo mane „Meškinu Jogiu“,
tada, pirštu parodydavo man į pilvą ir sakydavo: „Per daug iškylos pintinėlių“.
Pasirodo apgauti žmones ne taip sunku,
ir vieną dieną prieš pamokas, aš pasakiau:
„Jo, gali nuo manęs nusirašyti namų darbus“,
visi mano atsakymai buvo neteisingi,
juos parašiau naktį prieš.
Kai grąžino darbus, jis tikėjosi beveik tobulo rezultato,
ir negalėjo patikėti, iš kito klasės galo man rodydamas parašytą nulį.
Žinojau, kad man nereikia rodyti savo darbo, įvertinto 28 iš 30,
aš buvau visiškai patenkintas jo suglumimu,
ir pagalvojau: „Gudresnis, negu paprastas meškinas, šikniau“
(Juokas) (Aplodismentai)
Tai esu aš.
Šitaip aš ginu save.
Kai buvau vaikas,
maniau, kad kiaulienos muštiniai ir karatė smūgiai yra tas pats.
Maniau, kad jie abu reiškia kiaulienos muštinius.
Dėl to, kad mano senelei tai atrodė miela,
ir dėl to, kad muštinius labai mėgau, ji leido ir toliau juos taip vadinti.
Iš tiesų, nieko baisaus.
Vieną dieną, prieš suprasdamas, kad storuliai nėra sukurti laipioti po medžius,
nukritau ir susimušiau dešinį šoną.
Nenorėjau to sakyti senelei,
nes bijojau pakliūti į bėdą, kad žaidžiau, kur negalima.
Po kelių dienų kūno kultūros mokytojas pastebėjo sumušimą
ir nusiuntė mane pas direktorių.
Iš ten, buvau nusiųstas į kitą mažą kambarėlį,
kur labai maloni teta manęs manęs daug klausinėjo apie gyvenimą namuose.
Nemačiau priežasties meluoti.
Man atrodė, kad gyvenimas labai puikus.
Ir aš jai pasakiau, kad kai man liūdna, senelė duoda man karatė smūgių.
(Juokas)
Dėl to prasidėjo didelis tyrimas,
mane trims dienoms paėmė iš namų,
kol galiausiai jie nusprendė paklausti, kaip aš susimušiau.
Žinia apie šį mažą kvailą nutikimą greitai pasklido mokykloje,
taip gavau savo pirmą pravardę:
Kiaulienos muštinis.
Iki šiol nekenčiu kiaulienos muštinių.
Aš ne vienintelis taip užaugau,
apsuptas žmonių, kurie kartodavo tą eilėraštuką
apie lazdas ir akmenis,
lyg sulaužyti kaulai skaudintų labiau, negu pravardės
kuriomis visomis mus vadino.
Todėl mes užaugom tikėdami, kad mūsų niekas neįsimylės,
kad amžinai būsime vieniši,
kad niekad nesutiksime nei vieno, kuris priverstų manyti,
kad saulę jie sumeistravo mums sandėliuke.
Todėl sutraukytos širdies stygos kraujavo bliuzu, kol mes stengėmės ištuštėti tiek, kad nejaustume nieko.
Nesakykit, kad tai skaudėjo mažiau, negu sulaužytas kaulas,
kad įaugusį gyvenimą gali pašalinti chirurgas
ir kad jis neišplis po visą kūną; nes taip atsitinka.
Jai buvo aštuoneri,
pačią pirmą mūsų trečios klasės dieną ją pavadino bjauria.
Mus abu perkėlė sėdėti į klasės galą,
kad į mus nustotų spjaudyti.
Bet mokyklos koridoriai buvo tikras karo laukas.
Mes jautėmės nurungti diena po baisios dienos.
Per pertraukas, likdavome viduje, nes lauke būdavo dar baisiau.
Lauke mes turėjome repetuoti pabėgimą
arba sustingti kaip statulos ir neišsiduoti egzistuojantys.
Penktoje klasėje prie jos suolo priklijavo užrašą:
„Atsargiai – piktas šuo“.
Iki šios dienos, net ir turėdama mylintį vyrą, ji nemano esanti graži
dėl apgamo, kuris užima šiek tiek mažiau nei pusę jos veido.
Vaikai sakydavo, kad ji atrodo kaip
„Neteisingas atsakymas, kurio kažkas neištrynė iki galo“.
Jie niekada nesupras, kad ji augina du vaikus,
kurių grožio sąvoka prasideda žodžiu „Mama“,
nes jie pirma mato jos širdį, o ne veidą,
nes ji visados buvo tik nuostabiausia.
Jis buvo nulaužta šaka, įskiepyta į kitos šeimos medį,
įvaikintas,
ne dėl to, kad jo tėvai pasirinko kitą likimą.
Jam buvo trys metai, kai jis virto
vienos dalies vienatvės ir dviejų dalių tragedijos kokteiliu,
pradėjo psichoterapiją aštuntoje klasėje,
jo asmenybė buvo sudaryta iš tyrimų ir piliulių,
jis gyveno lyg gyvenimo įkalnės būtų kalnai, o nuokalnės – skardžiai,
keturi penktadaliai savižudžio, antidepresantų cunamis,
ir paauglystė, kurioje buvo vadinamas „Niūchu“,
vienas procentas dėl tablečių,
99 procentai dėl žiaurumo.
Jis bandė nusižudyti 10 klasėjė,
kai vaikas, galintis grįžti namo pas Mamą ir Tėtį
išdrįso jam pasakyti: „Atsipeikėk“.
Lyg depresija būtų pagydoma
pirmosios pagalbos rinkiniu.
Iki šiol jis yra dinamito lazdelė, deganti iš abiejų galų,
jis galėtų smulkiai nupasakoti, kaip dangus išsilenkia
prieš pat nugriūnant,
ir nepaisant būrio draugų, kurie jį laiko įkvėpėju,
jį vis dar apkalba tie, kurie nesupranta,
kad kartais gyvenimas be narkotikų mažiau susijęs su priklausomybe,
negu su sveiku protu.
Mes ne vieninteliai taip užaugome.
Iki šiol vaikus pravardžiuoja.
Klasikiniai būdavo: „Ei, durniau“, „Ei, spazme“.
Atrodo, kad kiekviena mokykla turi pravardžių arsenalą,
kuris kas metai atnaujinamas
ir jeigu vaikas palūžta mokykloje, bet visi pasirenka to negirdėti,
ar jį kas nors išgirs?
Ar jis lieka tik foniniu užstrigusio garso takelio triukšmu,
kol žmonės sako: „Vaikai moka būti žiaurūs“.
Kiekviena mokykla buvo didžiulė cirko palapinė,
hierarchija siekė nuo akrobatų iki liūtų dresuotojų,
nuo klounų iki karnavalo darbuotojų, bet visi jie buvo daug aukščiau, negu mes.
Mes buvome išsigimėliai – berniukai krabo plaštakomis ir barzdotos merginos,
keistuoliai, žongliruojantys depresija ir vienatve,
žaidžiantys pasiansą, butelį,
bandantys pabučiuoti savo sužalotas vietas ir pasveikti,
bet naktimis, kai visi miegojo,
mes vaikščiojome lynu.
Tai buvo treniruotė, ir taip, kai kurie kritome.
Bet aš noriu pasakyti, kad visa tai
yra tik nuolaužos likę nuo tada, kai mes pagaliau nusprendėme sudaužyti
viską, kuo mes manėme esą,
ir jei tu nematai savyje nieko gražaus,
susirask geresnį veidrodį, pažiūrėk iš arčiau, žiūrėk šiek tiek ilgiau,
nes kažkas tavo viduje vertė tave stengtis toliau,
nors visi liepė nustoti.
Tu nulipdei gipso tvarstį savo sudaužytai širdžiai ir pats ant jo parašei.
Tu parašei: „Jie klydo“.
Galbūt dėl to, kad tu nepriklausei grupei arba gaujai.
Gal jie tave išrinkdavo paskutinį žaidžiant krepšinį ar visur kitur.
Gal tu atsinešdavai savo sumušimus ir išmuštus dantis į pamokas, bet niekad apie tai nepasakodavai,
nes kaip tu gali tvirtai stovėti ant žemės,
kai visi bando tave užkasti?
Tu privalai patikėti, kad jie klydo.
Jie turėjo būti neteisūs.
Kaipgi kitaip tu vis dar čia būtum?
Mes užaugome besimokydami šaipytis iš silpnesnių,
nes juose matome save.
Mes užaugome iš tikėjimo,
jog esame ne tokie, kokiais mus vadina.
Mes nesame apleisti užgesę automobiliai
palikti tušti kažkokiame greitkelyje
ir net jeigu kokiu nors būdu mes tokie esame, nesijaudink.
Mums reikia tik išeiti parsinešti degalų.
Mes esame „Mums pavyko“ klasės absolventai,
ne blankūs aidai virkaujantys:
„Pravardės manęs neskaudina“.
Aišku, jos žeidė.
Bet mūsų gyvenimai visada bus
balansavimas ant lyno,
kuris yra ne toks skausmingas,
koks jis yra gražus.
(Aplodismentai)