Teitä on niin monta!
Kun olin lapsi,
piilotin sydämeni sängyn alle, koska äitini sanoi:
"Jos et ole varuillasi, jonain päivänä joku tulee ja rikkoo sen."
Usko minua. Sängynalus ei ole hyvä piilopaikka.
Tiedän sen, koska olen saanut siipeeni niin monta kertaa,
että saan vuoristotaudin pelkästä omille jaloilleni nousemisesta.
Mutta niin meille sanotaan.
Puolusta itseäsi.
Se on vaikeaa, jos ei tiedä kuka on.
Meidän odotettiin määrittelevän itsemme niin nuorina,
ja jos emme tehneet sitä, muut tekivät sen puolestamme.
Nörtti. Läski. Horo. Homo.
Ja samaan aikaan, kun meille kerrotaan keitä olemme,
meiltä kysytään,
"Mitä sinusta tulee isona?"
Se oli minusta aina epäreilu kysymys.
Se olettaa, että emme voi olla sitä, mitä jo olemme.
Olimme lapsia.
Kun olin lapsi, halusin olla aikuinen mies.
Halusin säästötilin,
joka varmistaa minulle karkkivarastot hamaan vanhuuteen saakka.
Kun olin lapsi, halusin päästä ajamaan partaa.
Nyt en niinkään.
Kun olin kahdeksan, halusin olla meribiologi.
Kun olin yhdeksän, näin Tappajahai-elokuvan,
ja päätin "Ei kiitos."
Kymmenen ikäisenä minulle kerrottiin, että vanhempani lähtivät, koska eivät halunneet minua.
Kun olin 11 halusin, että minut jätetään rauhaan.
Kun olin 12 halusin kuolla. Kun olin 13 halusin tappaa jonkun.
Kun olin 14, minua kehoitettiin vakavasti harkitsemaan uravaihtoja.
Sanoin: "Haluaisin olla kirjailija."
Minulle sanottiin: "Valitse jotain järkevämpää,"
joten sanoin: "Showpainija."
Ja minulle sanottiin: "Älä ole tyhmä."
Näettekö, ensin kysyttiin mitä haluan olla,
sitten kerrottiin, mitä minun ei tule olla.
En ollut ainoa.
Meille kerrottiin, että jotenkin meistä täytyy tulla
mitä me emme ole, ja uhrata mitä me olemme,
että perisimme sen naamion, mitä meistä tulee.
Minua kehoitettiin hyväksymään tämä identiteetti,
jonka muut antavat minulle.
Ja mietin, mikä teki minun unelmistani niin merkityksettömiä?
Myönnettäköön, että unelmani olivat hentoja,
koska ne ovat kanadalaisia (naurua).
Unelmani ovat itsetietosia ja anteeksipyyteleviä.
Ne seisovat yksin koulun tanssiaissa,
saamatta koskaan suudelmaa.
Unelmilleni annettin myös nimiä.
Hassu. Typerä. Mahdoton.
Mutta pidin kiinni unelmistani.
Minusta tulisi painija. Minulla oli kaikki selvänä.
Olisin 'Roskakuski'.
Viimeistelevä liikkeeni olisi 'Jätepuristin'.
Repliikkini olisi: "Heitän pihalle jätteet!"
(Naurua) (Aplodeja)
Ja sitten tämä tyyppi, Duke "Roskis" Droese,
varasti koko jutun.
Olin ihan murskana, kuin jätepuristimen jäljiltä.
Ajattelin, "Mitä nyt? Mikä neuvoksi?"
Runous.
Kuin bumerangi, tämä rakastamani asia palasi luokseni.
Yksi ensimmäisistä runoista, jonka muistan kirjoittaneeni,
oli vastaus maailmalle, joka vaati minua vihaamaan itseäni.
Inhosin itseäni 15-vuotiaasta 18-vuotiaaksi asti,
koska minusta oli tullut se mitä inhosin: kiusaaja.
Kun olin 19, kirjoitin,
"Rakastan itseäni huolimatta siitä, miten helppoa
on liukua päinvastaiseen suuntaan."
Itsensä puolustaminen ei välttämättä tarkoita
tukeutumista väkivaltaan.
Kun olin lapsi,
vaihdoin kotitehtäviä ystävyyteen,
ja annoin ystäville muistuksia myöhästymisistä,
useimmiten he eivät saapuneet ollenkaan.
Annoin itselleni luvan selvitä jokaisesta rikotusta lupauksesta.
Muistan yhden turhautumisesta syntyneen suunnitelman.
Yksi poika kutsui minua nimillä
ja osoitti vatsaani: "Olet niellyt rantapallon."
Huomasin, ettei ole vaikeaa huijata jotakuta.
Yhtenä päivänä ennen tuntia sanoin:
"Kyllä, voit kopioida kotitehtäväni,"
ja annoin hänelle väärät vastaukset,
jotka olin kirjoittanut ylös edellisenä iltana.
Hän sai kokeensa takaisin odottaen huippuarvosanaa
eikä ollut uskoa näkemäänsä, kun näytti minulle nollaa pistettä.
Tiesin, ettei minun tarvinnut näyttää omaa pistemäärääni: 28/30.
Tyydytykseni oli täydellinen, kun hän katsoi minua hämmentyneenä,
ja ajattelin itsekseni, "Älykkäämpi kuin keskiverto, kusipää."
(Naurua) (Suosionosoituksia)
Tämä minä olen.
Näin puolustan itseäni.
Kun olin lapsi,
luulin, että porsaankyljykset ja karatepotkut olivat sama asia.
Ajattelin, että ne olivat molemmat porsaankyljyksiä.
Ja koska isoäitini mielestä se oli söpöä,
ja koska ne olivat suosikkiruokaani, hän antoi minun uskoa niin.
Ei kuulosta isolta jutulta.
Eräänä päivänä, ennen kuin tajusin, että läskejä lapsia ei ole suunniteltu kiipeämään puihin,
putosin puusta ja sain mustelmia oikealle puolelle vartaloani.
En halunnut kertoa isoäidilleni,
koska olin peloissani, että saan satikutia.
Pari päivää myöhemmin liikunnanopettaja huomasi mustelmat,
ja minut lähetettiin rehtorin huoneeseen.
Sieltä minut lähetettiin toiseen pieneen huoneeseen
todella mukavan naisen puheille, joka kyseli minulta kaikenlaista kotioloistani.
En nähnyt mitään syytä valehdella.
Elämä oli melko hyvää.
Sanoin hänelle, että aina ollessani surullinen, isoäitini antaa minulle karatepotkuja.
(Naurua)
Tämä johti täydelliseen selvitykseen,
ja minut otettiin huostaan kolmeksi päiväksi,
kunnes he viimein tajusivat kysyä, miten sain mustelmat.
Uutiset tästä typerästä pikku tarinasta levisivät nopeasti läpi koulun,
ja sain ensimmäisen haukkumanimeni:
Porsaankyljys.
Yhä edelleen vihaan porsaankyljyksiä.
En ole ainoa lapsi, joka varttui näin,
jonka ympärillä kaikki hokivat:
"Ei haukku haavaa tee."
Ikään kuin haavat sattuisivat enemmän kuin haukkumanimet,
ja me kuulimme ne kaikki.
Kasvoimme uskoen, että kukaan ei koskaan voisi rakastua meihin,
että olisimme yksinäisiä ikuisesti,
emme koskaan tapaisi ketään, joka
antaisi meille kuun taivaalta.
Sydän verta vuotaen yritimme turruttaa mielemme, ettemme tuntisi kipua.
Älä väitä, että se satuttaa vähemmän kuin ruhjeet,
tai että sisäänpäin kasvaneen elämän voi kirurgi poistaa,
että se ei levitä tuhoa. Se levittää.
Tyttö oli kahdeksanvuotias,
kolmannen luokan ensimmäisenä päivänä häntä nimitettiin rumaksi.
Meidät siirettiin luokan perälle,
jottei niskaamme syljettäisi.
Mutta koulun käytävät olivat taistelukenttä.
Olimme alakynnessä surkea päivä toisensa jälkeen.
Pysyimme välitunnit sisällä, koska ulkona oli vielä kamalampaa.
Ulkona piti harjoitella karkuun juoksemista,
tai pysytellä hiljaa kuin patsaat, ettei kukaan huomaisi meitä.
Viidennella luokalla he teippasivat tytön pulpettiin kyltin,
jossa luki: "Varo koiraa."
Yhä edelleen, vaikka hänellä on rakastava aviomies, hän ei usko olevansa kaunis
syntymämerkin vuoksi, joka peittää osan hänen kasvoistaan.
Lapsilla oli tapana sanoa: "Hän näyttää väärältä vastaukselta,
jonka joku yritti poistaa, mutta ei ihan onnistunut."
He eivät koskaan tule ymmärtämään, että hän kasvattaa kahta lasta,
joiden koko määritelmä kauneudesta alkaa sanalla "äiti",
koska he näkevät hänen sydämensä ennen kuin he näkevät hänen ihonsa,
koska hän on aina ollut ainoastaan ihmeellinen.
Poika oli kuin irrallinen oksa, liitetty väärään sukupuuhun,
adoptoitu,
ei siksi, että hänen vanhempansa valitsivat eri kohtalon.
Kolmevuotiaana hänestä tuli sekotettu juoma,
yksi osa yksinäisyyttä ja kaksi osaa tragediaa,
aloitti terapian kahdeksannella luokalla,
testien ja lääkkeiden välimuotona syntynyt persoonallisuus,
eli kokien, että ylämäet olivat kuin vuoria ja alamäet kuin jyrkänteitä,
neljä viidesosaa itsetuhoinen, masennuslääkkeiden hyökyaalto,
ja nuoruudessa nimeltään "hermoheikko",
yksi osa pillereiden aiheuttamaa,
99 osaa julmuuden syytä.
Hän yritti tappaa itsensä kymmennennellä luokalla,
kun lapsi, jolla oli äiti ja isä kotona,
oli tarpeeksi röyhkeä sanoakseen: "Lopeta murehtiminen."
Ikään kuin masennus olisi jotain, mikä voidaan korjata
ensiapulaukun tarvikkeilla.
Edelleen kuin dynamiitti, joka palaa molemmista päistä,
hän voisi kuvailla teille, miten taivas taipuu
ennen kuin se meinaa tippua,
ja huolimatta joukosta ystäviä, joille hän on inspiraatioksi,
hän on jutunaihe ihmisille, jotka eivät ymmärrä,
että joskus lääkkeettömyydellä ei ole niinkään tekemistä riippuvuuden kanssa
kuin mielenrauhan kanssa.
Emme olleet ainoat lapset, jotka kasvoivat näin.
Yhä edelleen lapsia nimitellään.
Tyypillisiä haukkumanimiä olivat "tyhmä", "säikky".
Näyttää siltä, että jokaisessa koulussa on valikoima näitä nimiä,
jotka päivittyvät vuosittain.
Jos lapsi murtuu koulussa ja kukaan ei välitä kuulla,
kuuluuko siitä ääni?
Ovatko he vain jumittavan taustanauhan melua,
joka toistaa sanontoja, kuten "Lapset voivat olla julmia."
Jokainen koulu oli kuin iso sirkusteltta,
ja nokkimisjärjestys meni akrobaateista leijonankesyttäjiin,
pelleistä taiteilijoihin, valovuosien päässä siitä, mitä me olimme.
Olimme kummajaisia -- epämuodostuneita poikia ja parrakkaita tyttöjä,
kummajaisuuksia, jotka jongleerasivat masennusta ja yksinäisyyttä,
pelaten yksin pullonpyöritystä,
yrittäen nuolla haavojamme,
mutta yöllä, kun muut nukkuivat,
jatkoimme nuorallakävelyämme.
Se oli harjoitus, ja kyllä, jotkut meistä putosivat.
Mutta haluan kertoa heille, että kaikki tämä
vain pikkusälää siitä, mitä jää jäljelle kun vihdoin päätämme murtaa
kaiken sen, mitä me luulimme ennen olevamme,
ja jos et näe mitään kaunista itsessäsi,
hanki parempi peili, katso tarkemmin, katso hieman kauemmin,
koska syvällä sinussa on jotain, mikä sai sinut jatkamaan yrittämistä,
vaikka kaikki kehottivat luovuttamaan.
Rakensit kipsin särkyneen sydämesi suojaksi.
Kirjoitit siihen: "He olivat väärässä."
Ehkä et kuulunut ryhmään.
Ehkä sinut valittin aIna viimeisenä koripallojoukkueeseen.
Ehkä esittelit mustelmia ja katkenneita hampaita, muttet kertonut, mistä ne tulivat,
sillä miten voit pysytellä pinnalla,
jos kaikki ympärillä haluavat hukuttaa sinut.
Sinun täytyy uskoa, että he olivat väärässä.
Heidän täytyy olla väärässä.
Miksi me muuten olisimme edelleen täällä?
Me kasvoimme puolustamaan heikompaa,
koska näemme itsemme heissä.
Meillä on usko siihen,
että emme ole sitä, miksi meitä kutsutaan.
Emme ole simahtaneita autoja
hyljättyinä tien poskessa,
ja jos jossain mielessä olemme, niin älä huoli.
Tarvitsee vain hakea bensaa.
Me valmistuimme elämän luokalta,
eivät ne haalistuneet kaiut:
"Nimittely ei satuta minua."
Tietenkin se satutti.
Mutta elämämme tulee
aina olemaan tasapainoilua,
jossa on vähemmän kyse kivusta
ja enemmän kysymys kauneudesta.
(Suosionosoituksia)