Вие сте толкова много.
Когато бях дете, си представях, че
криех сърцето си под леглото, защото майка ми каза:
"Ако не внимаваш, някой ще разбие сърцето ти".
Вземи го. Под леглото не е добро скривалище.
Знам, защото съм бил удрян много пъти,
имам страх от височина, когато стоя сам на високо.
Но ето какво ни беше казано.
Застани на високо сам.
Това е трудно, ако не знаеш кой си.
Трябваше да се определим в ранна възраст
и ако не го бяхме направили, другите щяха да го направят за нас.
Маниак. Дебел. Уличник. Педераст.
В същото време ни казаха, кои сме,
питаха ни:
"Какъв искаш да бъдеш, когато пораснеш?"
Винаги съм мислил, че това е нечестен въпрос.
Това предполага, че не можем да бъдем това, което сме.
Бяхме деца.
Когато бях дете, исках да бъда мъж.
Исках регистриран план за спестявания за пенсия,
който ще ми бъде достатъчен, за да живея добре, когато остарея.
Когато бях дете, исках да се бръсна.
Сега не го искам много.
Когато бях на осем години, исках да бъда подводен биолог.
Когато бях на девет години, гледах филма "Челюсти"
и си помислих: "Не, благодаря".
Когато бях на 10 години, ми казаха, че родителите ми са заминали, защото не са ме искали.
Когато бях на 11 години, исках да ме оставят на мира.
Когато бях на 12 години, исках да умра. Когато бях на 13 години, исках да убия дете.
Когато бях на 14 години, бях помолен сериозно да обмисля плана на кариерата си.
Казах: "Бих искал да бъда писател".
Казаха ми: "Избери нещо реално".
Казах: "Професионален борец".
Казаха ми: "Не бъди глупав".
Питаха ме какъв искам да бъда,
а след това ми казваха какъв да не бъда.
Не бях единственият.
Казаха ни, че някак трябва да станем
това, което не сме, да пожертваме това, което сме,
да наследим маскарада на това, което ще станем.
Казаха ми, да приема идентичността,
която другите ще ми дадат.
Чудех се, какво накара мечтите ми да изчезнат.
Мечтите ми са скромни,
защото са канадски. (Смях)
Мечтите ми са за мен и са извинителни.
Стоят сами в танца на гимназията
и не бяха целунати.
Мечтите ми имат и имена.
Глупава. Невъзможна.
Но продължавах да мечтая.
Ще стана борец. Разбрах го.
Ще бъда "Дъ гарбидж мен".
Последният ми ход ще бъде "Дъ Траш Компактор".
Поговорката ми ще бъде: "Взимам от боклука!"
(Смях) (Аплодисменти)
Тогава този човек, Дюк "Дъ Дъмпстър" Дрос,
открадна всичките ми скъпоценности.
Бях съкрушен, като от машина за смачкване на боклука.
Мислех си: "Сега какво? Къде да отида?"
Поезия.
Като бумеранг, всички неща, които обичах, се върнаха при мен.
Един от първите редове поезия, който си спомням, че написах,
беше в отговор на свят, които искаше да се мразя.
От 15 до 18 годишна възраст се мразех,
че станах това, което мразех: побойник.
Когато бях на 19 години, написах:
"Ще се обичам, въпреки леснината, с която
се мразя".
Да отстояваш себе си, не трябва да означава
да приемеш жестокостта.
Когато бях дете,
пишех домашните на другите в замяна на дружба,
след това извинявах всички приятели за това, че не са дошли на време
и в повечето случаи, че изобщо не са дошли.
Дадох си половин пропуск да премина през всяко нарушено обещание.
Спомням си този план, роден от страх,
от дете, което непрестанно ме наричаше "Йоги",
след това посочваше корема ми и казваше: "Твърде много кошници за пикник".
Оказва се, че не е много трудно да излъжете някого
и един ден, пред всички в класа казах:
"Да, можеш да препишеш домашното ми"
и му дадох всички грешни отговори,
които бях написал предишната вечер.
Той получи домашното си, като очакваше отлична оценка
и когато ме погледна, не можа да повярва, че е получил нула.
Знаех, че няма да имам в домашното си 28 правилни отговора от 30,
но бях много доволен, когато той ме погледна озадачено
и си помислих: "По-добре от средното, педераст".
(Смях) (Аплодисменти)
Такъв съм.
Така се защитавам.
Когато бях дете,
обичах да мисля, че пържолите и ударите от карате са едно и също нещо.
Мислех, че това са пържоли.
Тъй като майка ми мислеше, че това е страхотно
и защото това беше любимото ми нещо, тя ме остави да го практикувам.
Не е нещо особено.
Един ден, преди да разбера, че дебелите деца не трябва да се катерят по дървета,
паднах от дърво и натъртих лявата част от тялото си.
Не исках да кажа на баба ми за това,
защото бях уплашен, че ще ми се карат, че съм си играл там, където не трябва.
Няколко дни по-късно, учителят ми по физическо възпитание забеляза натъртването
и бях изпратен в кабинета на директора.
Оттам бях изпратен в друга малка стая,
където симпатична дама ми зададе всякакви въпроси, за това, как живея в къщи.
Не виждах причина да лъжа.
Доколкото знаех, животът беше хубав.
Каза ѝ, че винаги, когато съм тъжен, баба ми ми дава карате удари.
(Смях)
Това доведе до цялостно разследване
и бях отстранен от къщата за три дни,
докато най-накрая решиха да попитат, как съм получил натъртванията.
Новината за тази глупава малка история бързо се разпространи в училището
и получих първия си прякор:
свинска пържола.
До днес мразя свински пържоли.
Не съм единственото дете, което е израснало по този начин,
заобиколено от хора, които казваха стихове
за пръчки и камъни,
и че счупените кости болят повече, отколкото прякорите, с които ни наричат
и с които ги наричаме.
Израснахме, вярвайки, че никой няма да се влюби в нас,
че винаги ще бъдем самотни,
че никога няма да срещнем някой, който да ни накара да се чувстваме приятно
и това беше нещо, което създадоха за нас.
Разбитите ни сърца кървяха и се опитвахме да не чувстваме нищо.
Не ми казвайте, че това боли по-малко от счупена кост,
че живот с врастваща се навътре кост е нещо, което хирурзите могат да премахнат,
че няма начин за появяване на метастази; има.
Тя беше на осем години,
през първия ден в трети клас, тя беше наречена "грозна".
Двамата се преместихме в задната редица на класната стая,
за да не ни плюят.
Но училищните стаи бяха бойно поле.
Един ден след този нещастен ден ни превъзхождаха по численост.
Стояхме в класната стая през междучасията, защото навън беше по-лошо.
Навън, трябваше да бягаме,
или да се научим да стоим мирно като статуи, като не давахме признаци, че сме там.
В пети клас, поставиха надпис пред чина ѝ,
на който пишеше: "Пазете се от кучето".
До сега, въпреки любящия ѝ съпруг, тя не мисли, че е красива,
поради белег по рождение, който заема малко по-малко от половината от лицето ѝ.
Децата казваха: "Тя изглежда като грешен отговор,
който някой се е опитал да изтрие, но не го е направил".
Никога няма да разберат, че тя отглежда две деца,
чието определение за красота започва с думата "мама",
защото те знаят какво тя чувства, преди да видят кожата ѝ,
защото тя е единствената, която е чудесна.
Той беше счупен клон, присаден в друго семейство,
осиновен,
не защото родителите му са искали различна съдба за него.
Той беше на три години, когато стана смесена напитка
от една част, която е оставена сама и две части трагедия,
започна терапия в осми клас,
имаше идентичност, съставена от тестове и хапчета,
живееше, като че ли нанагорнищата са планини, а склоновете са скали,
четири пети самоубиец, приливна вълна от антидепресанти,
а в млада възраст беше наречен "просяк",
частично поради хапчетата,
99 процента поради жестокост.
Опита се да се самоубие в 10-ти клас,
когато дете, което можеше да отиде в къщи при мама и татко,
имаше дързостта да му каже: "Преодолей това".
Като че ли депресията е нещо, което може да бъде излекувано
от което и да е от това, което се намира в чанта за първа помощ.
До сега, той е болен от TNT светлина от двата края,
може да ви опише подробно начина, по който небето се накланя
в момента, преди да падне
и въпреки многото приятели, които го наричат "вдъхновение",
той остава предмет на разговор между хора, които не могат да разберат,
че понякога да живеете без наркотици няма нищо общо с пристрастяването
и има повече общо със здравия разум.
Не бяхме единствените деца, които израснахме така.
До сега, децата получават прякори.
Класическите прякори са: "Хей, глупако" "Хей spaz".
Изглежда, че всяко училище има арсенал от прякори,
които се обновяват всяка година
и ако едно дете се втурне в училище и никой не чуе,
те произнасят ли звук?
Или те са шум в далечината от саундтрек,
който трябва да повтаря, когато хората казват неща, като: "Децата могат да бъдат жестоки".
Във всяко училище има голяма циркова палатка
и множество от акробати до дресьори на лъвове,
от клоуни до ласкатели, всеки от тях се различават от нас.
Бяхме запалянковци - момчета с щипки на омари и дами с бради,
странни хора, жонглиращи с депресия и самота,
играещи пасианс, въртящи бутилка,
опитвайки се да целунат наранените си части и да ги излекуват,
но нощем, когато другите спят,
ходехме върху опънато въже.
Това беше практика и да, някои от нас падаха.
Но искам да им кажа, че всичко това
са само отломки, останали, когато накрая решавахме да счупим
всички неща, които мислехме, че сме
и ако не можете да видите нищо красиво в себе си,
вземете по-хубаво огледало, погледнете малко по-отблизо, погледайте се малко повече,
защото има нещо във вас, което ви е накарало да продължите да се опитвате,
въпреки всички, които ви казват да спрете.
Направете отливка на разбитото си сърце и я подпишете.
Подписахте я: "Те сгрешиха".
Защото може би не сте принадлежали към група или клика.
Може би са решили да ви вземат последен за баскетбол или за каквото и да е.
Може би сте привикнали да носите натъртвания и счупени зъби, за да "покажете и кажете", но не са ви казали,
защото как можете да се държите на земята,
ако всеки около вас иска да ви погребе?
Трябва да вярвате, че те са сгрешили.
Те трябва да сгрешат.
Защо иначе сме тук?
Израснахме, учейки се да ободряваме подтиснатите,
защото в тях виждахме себе си.
Корените ни са във вярата,
че не сме това, което ни нарекоха.
Не сме напуснати коли,
които стоят празни на някоя магистрала
и не се безпокойте, ако по някакъв начин сме такива.
Трябва само да потеглим и да ни налеят газ.
Дипломирани членове сме на класа "Направихме го",
а не сме заглушено ехо от гласове, които крещят:
"Прякорите няма да ме наранят".
Разбира се, те ви нараняват.
Но животът ни ще бъде винаги
балансиращ акт,
който няма нищо общо с болката,
а има много общо с красотата.
(Аплодисменти)