Я - містобудівник, фахівець із планування міст,
колишній активіст у галузі мистецтва.
Я вивчав архітектуру та історію мистецтва,
проте сьогодні хочу поговорити з вами не про дизайн,
а про Америку і те,
як Америка може бути економічно стійкіша,
як Америка може бути здоровіша,
і як Америка може бути
більш дружня до довкілля.
Я розумію, що це глобальна конференція,
але відчуваю потребу говорити про Америку,
бо часто буває так -
хоч і не всюди -
що в інших країнах
підхоплюють американські ідеї та наслідують їх,
хоч це не завжди на краще.
І найгірша ідея, що коли-небудь виникала в Америці -
це безкінечні передмістя.
Зараз цю ідею копіюють у багатьох місцях.
Коли я кажу безкінечні передмістя, то маю на увазі
реорганізацію простору й створення такого ландшафту,
де стає необхідним користуватися автомобілем.
Колись автомобіль був символом свободи,
але тепер він перетворився на такий собі протез,
що отруює викидами повітря, забирає наш час
і загрожує нашому життю,
і без якого багатьом з нас,
по суті, більшості американців,
годі уявити своє щоденне життя.
Однак альтернатива існує.
Кажуть, що половина населення світу живе в містах.
В Америці люди
живуть у таких містах,
де вони досі залежні від автомобіля.
І я працюю над тим, щоб
зробити наші міста доступними для пішоходів.
Однак мої аргументи на користь цього
не звучатимуть так переконливо,
як ті, що я почув від
економістів, епідеміологів
та екологів.
Зараз я коротенько розповім
про ці три аргументи.
Коли я ще був дитиною, у 1970-х роках,
пересічна американська сім'я витрачала
одну десяту своїх доходів на транспорт.
Відтоді кількість доріг в Америці подвоїлась,
і тепер ми витрачаємо на пересування
одну п'яту свого доходу.
Сім'ї, що працюють - тобто ті,
що заробляють від 20 000 до 50 000 доларів
за рік в Америці -
тепер витрачають на транспорт
більше, ніж на житло, трохи більше.
А все через так званий принцип "їдь, доки знайдеш те, що тобі по кишені".
Вони поселяються все далі й далі
від центру й району, де працюють,
і змушені тратити на дорогу
по дві, три, а то й чотири години на день.
Таким прикладом є житлові квартали
в Центральній долині Каліфорнії.
Коли бульбашка на ринку нерухомості луснула,
і вартість бензину підскочила, вони не просто постраждали -
вони перетворились на пустку.
Сьогодні ми бачимо
чимало таких наполовину спустошених районів.
Уявіть собі, що ви вклали всі свої заощадження в іпотеку,
її вартість стрімко зросла, і крім того,
ви мусите платити вдвічі більше за бензин.
Отож, ми добре знаємо, як від цього постраждала наша країна,
і наскільки важче нам тепер треба працювати,
щоб утримувати свій автомобіль.
А що відбувається, коли місто вирішує
розставити пріоритети по-іншому?
Чи не найкращий приклад такого міста
в Америці - Портленд, штат Орегон.
У 1970-х Портленд прийняв низку рішень,
які вирізнили його
з-посеред усіх інших американських міст.
Інші міста обростали безкінечними,
неупорядкованими передмістями,
тоді як Портленд обмежив міську забудову.
Більшість міст розширяли дороги,
позбувалися паралельного паркування й рубали дерева,
щоб звільнити шлях для більшого потоку авто,
тоді як Портленд ініціював програму вузьких вулиць.
А коли більшість міст інвестували в нові дороги
та магістралі, він вкладав гроші
в розвиток велосипедної та пішохідної інфраструктури.
На велосипедну інфраструктуру місто витратило 60 мільйонів доларів.
Здавалось, чималі кошти,
але їх було витрачено за 30 років,
тобто 2 мільйони доларів за рік - не так вже й багато -
половина вартості дорожньої розв'язки,
яку вирішили перебудувати в тому місті.
Ці та інші схожі зміни змінили
спосіб життя портлендців.
Кількість миль, що їх вони
додали за день на автомобілі,
сягнула свого піку 1996 року
і відтоді постійно спадає,
а тепер тамтешні мешканці їздять авто на 20 відсотків менше
за решту своїх земляків.
Пересічний житель Портленда їде за кермом
на 4 милі менше, на 11 хвилин на день менше,
ніж було раніше.
Економіст Джо Кортрайт підрахував,
що ті чотири милі
плюс ті 11 хвилин
дорівнює трьом з половиною відсоткам
загального доходу, заробленого в регіоні.
Отож, якщо вони не витрачають цих грошей на авто -
до речі, 85 відсотків грошей,
які ми тратимо на їзду автомобілем, є втраченими для місцевої економіки -
якщо вони не витрачають цих грошей на авто,
то на що ж вони їх тратять?
Кажуть, що в Портленді
найбільше автомобільних багажників на душу населення,
найбільше маленьких книгарень на душу населення
і найбільше стриптиз-клубів на душу населення.
Звісно, це перебільшення, незначне перебільшення
незаперечної істини, що полягає в тому, що портлендці
витрачають набагато більше на всілякі види відпочинку,
ніж решту американців.
Власне, жителі Орегону більше за мешканців інших штатів
витрачають на алкоголь.
Не знаю, добре це чи погано,
але я радий, що вони їздять менше.
(Сміх)
Насправді, найбільше грошей вони тратять на власну оселю,
а інвестиції у свій дім -
не що інше, як інвестиції у місцеву економіку.
З Портлендом пов'язана ще одна історія,
яка не увійшла до цих розрахунків.
Річ у тім, що молоді, освічені люди
масово перебираються до Портленда,
так що у проміжку між двома останніми переписами населення
у місті стало на 50 відсотків більше
молодих людей, які навчались у коледжі, і чия молодість припала на 2000-ні роки.
Це в п'ять разів більше, ніж деінде
в країні, тобто в п'ять разів більше за середній у США показник.
Отож, з одного боку, місто допомагає своїм мешканцям заощадити кошти,
бо дає їм змогу більше ходити пішки та їздити велосипедом,
а з іншого боку - воно стало класним містом,
де люди хочуть сьогодні жити.
Тому найкраща економічна стратегія
для міста -
це не старий-добрий спосіб: привабити корпорації
чи заснувати біотехнологічний,
медичний
чи, скажімо, аерокосмічний кластер,
а стати місцем, де люди хотіли б жити.
І тоді молоді люди - двигун підприємництва -
64 відсотки яких спочатку вирішують,
де саме вони хочуть жити,
а тоді перебираються туди і шукають роботу,
переїдуть до вашого міста.
Аргумент, пов'язаний зі здоров'ям, звучить моторошно,
і ви вже, либонь, колись його чули.
Знову ж таки, в 1970-х роках, відколи чимало всього змінилось,
в 1970-х роках один із 10 американців страждав від ожиріння.
Сьогодні ожиріння є в одного із трьох американців,
а дві треті населення мають надмірну вагу.
25 відсотків молодих чоловіків
і 40 відсотків молодих жінок занадто повні,
щоб служити в армії.
За прогнозами Центру з контролю та профілактики хвороб,
третина дітей, народжених після 2000 року,
хворітимуть на діабет.
Ми маємо перше покоління дітей в Америці,
які, за прогнозами, житимуть менше за своїх батьків.
Я вважаю, що криза охорони здоров'я в Америці,
про яку ми всі чули,
це криза міського планування,
і що саме планування міст - ключ до розв'язання проблеми.
Бо ми вже роками говоримо про харчування
і знаємо, що спосіб харчування впливає на вагу,
а вага, звісно ж, впливає на здоров'я.
Але ми тільки недавно заговорили про пасивний спосіб життя,
про те, як пасивність, зумовлена місцевістю, де ми проживаємо,
пасивність, викликана тим, що ми живемо
там, де більше не існує такого поняття
як корисна хода пішки, змушує нас набирати зайві кілограми.
Врешті-решт, у Британії
провели дослідження, так зване "Ненажерливість проти лінивства".
Науковці відстежували вагу залежно від способу харчування
і вагу залежно від способу життя,
виявивши, що вага значно тісніше пов'язана саме з тим,
наскільки активний спосіб життя ми ведемо.
Доктор Джеймс Левайн у своїй клініці
Mayo Clinic - до речі, влучна назва в цьому випадку -
одягнув своїх піддослідних у білизну з сенсорами,
спочатку не змінював їхнього харчування,
а потім почав накачувати їх калоріями.
Деякі люди набрали вагу,
інші - ні.
Дослідники гадали, що річ у темпі метаболізму чи генетичних чинниках,
але, на превеликий подив, вони виявили,
що учасники експерименту відрізнялися між собою
тільки тим, скільки вони рухалися,
і ті, хто набрав зайві кілограми,
сиділи, в середньому, на дві години довше на день,
ніж ті, хто залишився струнким.
Отож, маємо наукові дослідження,
які пов'язують вагу з пасивним способом життя.
Однак науковці довели ще й те, що ваша вага залежить і від того, де ви живете.
Ви живете в місті, де багато куди можна дістатись пішки,
чи там, де ходити немає як?
І де саме в місті ви живете?
У Сан-Дієго звернулись до компанії Walk Score -
вона оцінює кожну адресу в Америці,
і незабаром у всьому світі,
визначаючи, наскільки вона зручна для пішоходів.
Так от, компанію Walk Score попросили визначити найбільш дружні до пішоходів квартали
і найменш дружні.
І знаєте що? Якщо ви мешкаєте у зручному для пішоходів кварталі,
шанси, що ви страждатимете від ожиріння, становлять 35%.
А якщо ви живете у районі, не дружньому до пішоходів,
то ймовірність, що ви наберете зайві кілограми, зростає до 60%.
Отож, дослідження одне за одним
пов'язують ваше місце проживання
зі станом здоров'я, надто в Америці,
де найбільша за всі часи криза в галузі охорони здоров'я
спричинена пасивним способом життя, що його зумовлює довкілля.
Минулого тижня я почув нове слово.
Такі райони називають "товстунськими".
Може, я щось не так сказав, але ви вловили ідею.
Гаразд, це була одна проблема.
Тепер друга - в цій країні
лютує епідемія астми.
Можливо, ви над цим не задумувались.
Щодня 14 американців умирає від астми,
втричі більше ніж у 1990-х роках.
Головна причина - вихлопні гази.
В Америці повітря брудне
не через фабрики, як було колись, а через вихлопні труби,
і те, як довго й часто їздять автомобілями у вашому місті -
кілометраж, що його подолало авто - це достовірний прогноз того,
скільки в вашому місті астматиків.
І, зрештою, коли йдеться про водіння,
маємо проблему найбільшого вбивці
здорового дорослого населення, і одного з найбільших убивць
усіх людей - автомобільні аварії.
Водночас, ми сприймаємо ДТП так, наче це нормальне явище.
Ми гадаємо, що це логічний ризик
перебування на дорозі.
Проте тут, в Америці, в автокатастрофах
щороку гине двоє людей
на кожні 100 000.
У нас більш-менш безпечно.
А знаєте, що в Англії цей показник - сім людей на 100 000.
У Японії - четверо на 100 000.
А знаєте, де гине в ДТП троє на 100 000?
У Нью-Йорку.
І в Сан-Франциско. І в Портленді теж.
Ага, то значить у містах безпечніше,
бо ми менше їздимо за кермом?
Талса: 14 на 100 000.
Орландо: 20 на 100 000.
А може справа не в тому, чи живете ви в місті,
а в тому, як воно побудоване?
Його планували з думкою про машини чи з думкою про людей?
Бо якщо з думкою про машини,
то в ньому є всі умови, щоб автівки частенько зіштовхувались одна з одною.
Та це лише невелика частина масштабної проблеми, пов'язаної зі здоров'ям.
Насамкінець - аргумент від екологів. Він дуже цікавий,
бо близько 10 років тому
вони різко змінили свою позицію.
Екологічний рух в Америці
споконвіків виступав проти міст,
ще з часів Джефферсона.
"Міста згубні для здоров'я,
свободи та моралі людини.
Якщо ми й далі тіснитимемось у містах,
як європейці, ми станемо такими ж зіпсованими,
як люди в Європі,
і пожиратимемо одне одного точнісінько, як вони".
Він вочевидь мав почуття гумору.
З іншого боку, американський рух за захист довкілля -
це класичний рух назад до природи.
Щоб бути ближчими до неї, ми перебираємось у село,
єднаємось з природою, будуємо передмістя.
Але ми всі побачили, які це має наслідки.
Карта викидів у Америці -
звідки в повітря потрапляють викиди вуглецю -
роками втовкмачувала людям,
що так і має бути.
Якщо ви поглянете на карту викидів, де позначено рівень викидів на квадратну милю,
поглянете на будь-яку карту США такого типу,
ви побачите, що вона схожа на супутниковий знімок США вночі -
найяскравіше в містах, тьмяніше - у передмістях,
темно й спокійно - у селах.
Так тривало, доки хтось із економістів не сказав:
але хіба викиди вуглецю вимірюються саме так?
У цей момент у країні живе певна кількість людей,
і ми можемо вибирати, де нам жити,
можливо там, де ми б менше впливали на довкілля.
І вони запропонували виміряти викиди вуглецю в розрахунку на сім'ю.
А коли це було зроблено, карти обернулися догори дриґом:
в центрі міст - темно, в передмістях - яскравіше,
а в отих заміських районах, де живуть люди, що не можуть
дозволити собі жити ближче - аж вогнем горить.
Ситуація змінилась кардинально,
і тепер екологи й економісти, зокрема Ед Ґлезер,
заявляють, що людина - це руйнівник планети.
Якщо ви любите природу, то найкращий вчинок з вашого боку -
триматися якнайдалі від неї,
переїхати до міста, де що більше людей, то краще,
і саме густонаселені міста, як-от Мангеттен,
мають найліпші показники.
Пересічний житель Мангеттена використовує бензину
не більше, ніж споживали американці в 1920-х роках,
і наполовину менше електроенергії, ніж мешканці Далласа.
Але це не межа досконалості.
Канадські міста споживають наполовину менше бензину, ніж американські міста.
Європейські міста - ще наполовину менше.
Отож, ми можемо досягнути ще ліпших результатів,
і ми хочемо їх досягнути, бо ми всі стараємось бути екологічно свідомими.
Мій останній аргумент у цій промові звучить так:
справді, ми стараємось бути екологічно свідомими, але робимо це не так, як треба.
Я належу до тих людей, які вважають,
що наша надмірна увага до пристроїв,
до всіляких аксесуарів -
типу, що я можу ще купити додому,
що я можу придбати ще,
щоб вести більш екологічний спосіб життя? -
досі брала гору в дискусіях на цю тему.
Я теж не без гріха.
Ми з дружиною збудували новий дім
на місці пустиря у Вашингтоні,
спустошивши полиці
крамниці з екотоварами.
Ми маємо сонячні батареї,
сонячну систему гарячого водопостачання, туалети з подвійним змивом,
бамбукову підлогу.
Поліно, що горить у моїй німецькій суперсучасній пічці,
очевидно викидає менше вуглецю
в атмосферу, ніж якби воно
гнило в лісі.
Але всі оці інновації -
принаймні, так написано в брошурі -
(Сміх)
але всі оці інновації -
це маленька дрібничка супроти того,
якби ми жили у зручному для пішоходів районі,
в центрі міста, за три квартали від метро.
Ми поміняли всі жарівки на економки,
і вам варто зробити так само,
але вкрутивши вдома економки,
ви за рік заощадите стільки ж енергії,
скільки зекономили б за тиждень, переїхавши до міста, дружнього для пішоходів.
Та ми не хочемо про це чути.
Політики й маркетологи бояться
пропагувати екологічно свідоме життя як "життєвий вибір".
Ніхто не хоче сказати американцям - Боже борони! -
що їм треба змінити спосіб життя.
Але якби нам йшлося про якісніше життя,
про те, що давало б нам більше насолоди,
про життя, що було б ліпшим за те, що ми маємо сьогодні?
Золотий стандарт серед рейтингів якості життя
має назву Mercer Survey.
Може, ви про нього чули.
Це рейтинг, до якого входять сотні країн
на основі 10 критеріїв, що, на їхню думку,
визначають якість життя: здоров'я, економіка, освіта,
житло, і так далі.
Є ще шість критеріїв, але я не маю часу їх перелічувати.
(Сміх)
Дуже цікаво, що після Гонолулу,
міста, що має найвище місце в рейтингу серед американських міст,
номер 28, йдуть, цілком очікувано,
Сіеттл, Бостон і решту зручних для пішоходів міст.
Міста на крайньому Півдні США, залежні від авто,
Даллас, Фенікс і, на жаль, Атланта,
не потрапили до рейтингу.
А хто ж розташувався на самій його горі?
Канадські міста, зокрема Ванкувер,
де спалюють наполовину менше палива.
Ну а в містах-переможцях, звісно, розмовляють німецькою,
це Дюссельдорф чи Відень,
де споживають ще наполовину менше палива.
Тут ми бачимо дивну залежність.
Чи екологічна свідомість
гарантує вам вищу якість життя?
Я б сказав, що саме те,
що робить вас екологічно свідомими,
і дає вам вищу якість життя.
Я маю на увазі проживання у зручному для пішоходів районі.
Отож, сталий розвиток, що охоплює наше багатство
й наше здоров'я,
не завжди безпосередній наслідок нашої екологічної свідомості.
Але тут, в Америці,
ми так сильно забруднюємо довкілля,
витрачаючи свій час,
гроші й життя на дорогу,
що ці дві проблеми мають
однакове рішення - зробити наші міста
зручними для пішоходів.
Це нелегко, але реально.
Так робили в минулому,
і так роблять тепер у багатьох містах
по всьому світу й у нашій країні.
Мене тішать слова Вінстона Черчілля,
який сказав:
"Американці завжди роблять
все правильно
після того, як спробують усе інше". (Сміх)
Дякую.
(Оплески)