אז אני מתכנן ערים, מעצב עירוני,
סנגור לשעבר של האומנויות,
עברתי הכשרה בארכיטקטורה והיסטוריה של האומנות,
ואני לא רוצה לדבר איתכם היום על עיצוב
אלא על אמריקה
ועל איך שאמריקה יכולה להיות יותר עמידה כלכלית,
איך אמריקה יכולה להיות בריאה יותר,
ואיך אמריקה יכולה להיות
יותר ברת-קיימא סביבתית.
ואני מבין שזהו פורום גלובאלי,
אבל אני חושב שאני צריך לדבר על אמריקה
מכיוון שיש היסטוריה,
במקומות מסוימים, לא בכולם,
של יישום רעיונות אמריקאים,
חיקויים שלהם, לטוב ולרע,
ברחבי העולם.
והרעיון הגרוע ביותר שהיה לנו
הוא התפשטות הפרוורים.
מקומות רבים מחכים אותו ברגעים אלה ממש.
אבל בהתפשטות פרוורית, אני מדבר על האירגון מחדש
של הנוף ויצירת הנוף
סביב הצורך בשימוש במכונית,
ושהמכונית שפעם הייתה מכשיר לחירות
הפכה למכשיר מגהק דלק,
מבזבז זמן וחיים,
וסוג של פרוטזה
שרבים מאיתנו,
בעיקר אמריקאים, למען האמת, צריכים
רק כדי לחיות את חייהם.
ויש תחליף.
אתם יודעים, אומרים, חצי מהעולם חי בערים.
ובכן, באמריקה, החיים האלה בעיר,
עבור רבים, הם חיים עדיין בערים
איפה שהם תלויים במכונית.
ומה שאני עובד עבורו, ולעשות,
זה להפוך את הערים ליותר ברות הליכה.
אבל אני לא יכול לתת טיעוני עיצוב עבור זה
שיהיו להם את ההשפעה
כמו הטיעונים שלמדתי
מכלכלנים, אפידימיולוגים
ואנשי איכות הסביבה.
אז אלה שלושת הטיעונים שאני הולך
לתת לכם היום בקצרה.
כאשר גדלתי בשנות ה-70,
האמריקאי הממוצע הוציא עשירית מההכנסה שלו,
משפחה אמריקאית, על תחבורה.
מאז הכפלנו את כמות הכבישים
באמריקה, ואנחנו מוציאים חמישית
מההכנסה שלנו על תחבורה.
משפחות עובדות, שמרוויחות
בין 20 ל-50 אלף דולר
בשנה באמריקה
מוציאות היום יותר על תחבורה
מאשר על דיור, קצת יותר,
בגלל התופעה הזו שנקראת ״סע עד למקום מוצלח,״
ומוצאות היום בתים רחוקים יותר ויותר ויותר
ממרכזי הערים והעבודות שלהם,
כך שהן נעולות לשעתיים-שלוש
או ארבע שעות של נסיעה ביום.
ואלה שכונות, לדוגמא,
בסנטרל וואלי בקליפורניה
שלא נפגעו כשבועת הנדל״ן התפוצצה
ומחיר הדלק עלה;
הן נחרבו.
ולמען האמת, אלו הרבה
מהשכונות החצי ריקות שאתם רואים היום.
דמיינו שאתם שמים את כל מה שיש לכם במשכנתא,
היא מתרסקת, ואתם צריכים לשלם
פי שניים עבור כל הנהיגה שאתם עושים.
אז אנחנו יודעים מה זה עשה לחברה שלנו,
וכל העבודה הנוספת שאנחנו נאלצים לעשות
כדי לתמוך במכוניות שלנו.
מה קורה כשעיר מחליטה
שהיא מציבה יעדים אחרים?
וכנראה שהדוגמא הטובה ביותר שיש לנו כאן
באמריקה היא פורטלנד שבאורגון.
פורטלנד עשתה מספר החלטות בשנות ה-70
שהחלו להבדיל אותה
כמעט מכל עיר אמריקאית אחרת.
בעוד שרוב הערים האחרות גידלו
גלגל חלופי חסר אבחנה של התפשטות פרוורית,
הם תיקננו חסם גדילה עירוני.
בעוד שערים אחרות הרחיבו את כבישיהן,
הורידו את החניות הכפולות והעצים
כדי להזרים יותר תעבורה,
הם תקננו תוכנית של רחובות צרים.
ובעוד שרוב הערים השקיעו ביותר כבישים
ויותר אוטוסטרדות, הם פשוט השקיעו
באופניים והליכה ברגל.
והם הוציאו 60 מיליון דולר על מתקנים לאופניים,
מה שנשמע כמו הרבה כסף,
אבל הם הוציאו את זה על פני 30 שנה,
כך ששני מיליון דולר בשנה - לא כל כך הרבה -
חצי המחיר של שכונת קלוברליף
שהם החליטו לבנות מחדש בעיר.
שינויים אלה ואחרים כמוהם שינו
את שתושבי פורטלנד חיים,
ואת המרחק שהם נוהגים ביום,
הכמות שכל איש נוהג,
למען האמת הגיעה לשיא ב-1996,
והחלה לרדת מאז,
והם כיום נוהגים 20 אחוזים פחות
מאשר בשאר הארץ.
האזרח הממוצע מפורטלנד נוהג
4 מייל פחות, ו-11 דקות פחות ביום
מאשר הם נהגו בעבר.
הכלכלן ג׳ון קורטרייט עשה את החשבון
והוא מצא שארבעת המיילים האלה
יחד עם אותם 11 דקות
משתכללים לשלושה וחצי אחוזים
מכלל ההכנסה באיזור.
אז אם הם לא מוציאים את הכסף הזה על נהיגה -
ודרך אגב, 85 אחוז מהכסף
שאנו מוציאים על נהיגה עוזב את הכלכלה המקומית -
אם הם לא מוציאים את הכסף על נהיגה,
על מה הם מוציאים אותו?
ובכן, לפורטלנד יש מוניטין
של הכי הרבה גגונים לנפש,
הכי הרבה חנויות ספרים פרטיות לנפש,
והכי הרבה מועדוני חשפנות לנפש.
כל אלה הגזמות, הגזמות קלות
של אמת בסיסית, והיא שאנשי פורטלנד
מוציאים הרבה יותר כסף על בילוי מסוגים שונים
מאשר שאר אמריקה.
למען האמת, תושבי אורגון מוציאים יותר על אלכוהול
מאשר בכל מדינה אחרת,
דבר שיכול להתפרש כטוב או רע,
אבל זה משמח לחשוב שעם זאת הם נוהגים פחות.
(צחוק)
אך למען האמת, הם מוציאים את רוב הכסף על בתיהם,
והשקעה בבית היא מסוג ההשקעות המקומיות
הנפוצות ביותר.
אבל בפורטלנד יש סיפור אחר לגמרי,
שאינו חלק מהחשבון הזה,
והוא שאנשים צעירים עם חינוך
נהרו לפורטלנד בהמוניהם,
כך שבין שני המפקדים האחרונים,
הם ראו גדילה של 50 אחוז
של אנשים שסיימו את השכלתם בתום המילניום,
שזה פי חמישה משנראה בכל מקום אחר
בארץ, או, שמא עליי לומר, מהממוצע הארצי.
כך שמצד אחד, העיר חוסכת כסף על תושביה
בכך שהיא יותר נגישה בהליכה ובאופניים,
ומן הצד השני, היא גם מסוג הערים המגניבות
שאנשים רוצים להיות בהן בימים אלו.
כך שהאסטרטגיה הכלכלית הטובה ביותר
שיכולה להיות לך בתור עיר
היא לא הדרך הישנה של משיכת תאגידים
ולנסות שיהיה לך מתחם ביוטק
או מתחם רפואי,
או מתחם תעופה-חלל,
אלא להפוך למקום שאנשים רוצים להיות בו.
ואנשים צעירים, בהחלט, מנועים אלה של הצמיחה
64 אחוזים מהם מחליטים קודם
איפה הם רוצים לחיות,
ואז הם עוברים לשם, ואז הם מחפשים עבודה,
הם יבואו לעיר שלך.
הטיעון לבריאות הוא מפחיד,
ולוודאי שמעתם חלק מהטיעון הזה בעבר.
שוב, בשנות ה-70, הרבה השתנה מאז,
בשנות ה-70, אחד מעשרה אמריקאים היה שמן.
כיום אחד משלושה אמריקאים שמן,
ושליש נוסף מהאוכלוסיה סובל מעודף משקל.
25 אחוזים מגברים צעירים
ו-40 אחוזים מנשים צעירות כבדים מדיי
כדי להתגייס לצבא שלנו.
לפי המרכז לבקרה על מחלות,
כשליש מכלל הילדים שנולדו לאחר שנת 2000
יחלו בסכרת.
יש לנו את הדור הראשון של ילדים באמריקה
שצפויים לתוכלת חיים קצרה יותר מהוריהם.
אני מאמין שמשבר הבריאות האמריקאי הזה
שכולנו שמענו עליו
הוא משבר של תכנון עירוני,
ושבתכנון הערים שלנו מצויה התרופה.
מכיוון שדיברנו ארוכות על דיאטה,
ואנו יודעים שדיאטה משפיעה על משקל,
ומשקל כמובן משפיע על הבריאות.
אבל רק התחלנו לדבר על חוסר פעילות,
ואיך שחוסר פעילות היא תולדה של הנוף שלנו,
חוסר פעילות שנובעת מהעובדה שאנו חיים
במקום שאין בו יותר דבר כמו
הליכה שימושית, היא שמעלה לנו את המשקל.
וסוף כל סוף יש לנו את המחקרים,
אחד מבריטניה שנקרא ״גרגרנות כנגד עצלנות״
שעקב אחר משקל כנגד דיאטה
ועקב אחרי משקל כנגד חוסר פעילות,
ומצא קשר גבוה וחזק יותר
בין השניים האחרונים.
דוקטור ג׳יימס לווין, במקרה זה,
מהמכון עם השם המתאים מיו קליניק
שם את נסייניו בתחתונים חשמליות,
הקפיד על הדיאטה שלהם,
ואז התחיל להזרים פנימה קלוריות.
חלק העלו משקל,
חלק לא העלו משקל.
הציפייה הייתה לגורם גנטי או של חילוף חומרים,
אך הם נדהמו לגלות שההבדל היחיד
בין הנסיינים שהם יכלו לשים עליו את האצבע
היה כמה שהם היו פעילים,
ושבפועל אלה שהעלו משקל
ישבו בממוצע שעתיים יותר ביום
מאלו שלא.
אז יש לנו את המחקרים שקושרים
בין משקל וחוסר פעילות, אך יתרה מזו,
יש לנו מחקרים שקושרים בין משקל ומקום מגורינו.
האם אתם גרים בעיר יותר ברת בהליכה
או שאתם גרים בעיר פחות ברת בהליכה,
או איפה בעירכם אתם גרים?
בסאן דייגו, השתמשו בציון הליכה -
ציוני הליכה מדגרים כל כתובת באמריקה
ובקרוב בעולם
במונחים של כמו הוא בר הליכה -
הם השתמשו בציון הליכה כדי לציין שכונות ברות הליכה
ושכונות פחות ברות הליכה.
ונחשו מה? אם אתם גרים בשכונה יותר ברת הליכה,
היה סיכוי של 35 אחוזים שאתם בעודף משקל.
אם אתם חיים בשכונה שלא ברת הליכה,
היה סיכוי של 60 אחוזים שאתם בעודף משקל.
אז יש לנו כיום מחקר אחרי מחקר
שקושר את מקום מגורינו
לבריאותינו, במיוחד כאשר באמריקה,
משבר הבריאות הגדול ביותר הוא
זה שנובע מחוסר פעילות כתוצאה מהסביבה.
ולמדתי מילה חדשה לפני שבוע.
שכונות אלו נקראות ״שמנריות״ (שמנות-גנריות).
אולי לא הבנתי אותה נכון, אבל אתם מבינים את הרעיון.
עכשיו זה דבר אחד כמובן.
נזכיר בקצרה שיש לנו את מגיפת האסתמה
בארץ.
בוודאי לא נתתם לזה יותר מדיי מחשבה.
ארבע עשר אמריקאים מתים מדי שנה מאסתמה,
פי שלושה מבשנות ה-90,
וכמעט הכל מגיע ממפלטי המכוניות.
זיהום אמריקאי לא מגיע יותר
מבתי חרושת, הוא מגיע מצינוריות המפלט,
והכמות שאנשים נוהגים בעיר,
מדד הנהיגה במכוניות העירוני שלכם הוא אמצעי חיזוי טוב
לכמות מקרי האסתמה בעיר שלכם.
ולבסוף במונחים של נהיגה,
יש את הנושא של הרוצח הגדול ביותר
של בוגרים בריאים, והרוצח הגדול ביותר
של כל האנשים, והוא תאונות.
ואנחנו לוקחים תאונות כמובן מאיליו.
אנחנו מניחים שזה סיכון טבעי
של להיות על הכביש.
אך למען האמת, פה באמריקה, 12 אנשים
מתוך 100,000
מתים כל שנה מתאונות.
אנחנו די בטוחים כאן.
אז נחשו מה? באנגליה זה 7 מתוך 100,000.
ביפן זה 4 מתוך 100,000.
אתם יודעים איפה זה 3 מתוך 100,000?
בניו יורק.
בסן פרנסיסקו אותו הדבר, וגם בפורטלנד.
אז ערים בטוחות יותר
מכיוון שאנחנו נוהגים פחות?
טולסה: 14 מתוך 100,000.
אורלנדו: 20 מתוך 100,000.
זה לא אם אתה בתוך העיר או לא,
זה איך שהעיר שלך תוכננה?
האם היא תוכננה סביב מכוניות או אנשים?
מכיוון שאם העיר שלך תוכננה סביב מכוניות,
היא ממש טובה בלרסק אותן אחת לתוך השניה.
זה חלק מטיעון בריאות גדול בהרבה.
ולבסוף הטיעון הסביבתי הוא מרתק,
מכיוון שאנשי איכות הסביבה ביצעו תמרון קצר
לפני 10 שנים.
התנועה לאיכות הסביבה באמריקה
היא אנטי-עירונית בהיסטוריה שלה
מאז ימי ג׳פרסון.
״ערים הן נגע לבריאות,
לחירות, ולמוסר האדם.
אם נמשיך לערום את עצמינו בערים,
כשם שהם עושים באירופה, ניהפך למושחתים
כשם שהם באירופה
ונפנה לאכול זה את זה כשם שהם עושים שם.״
כנראה שהיה לו חוש הומור.
ואז התנועה האמריקאית לאיכות הסביבה
הייתה כפרית באופן קלאסי.
כדי להיות יותר מודעים לסביבתנו, אנחנו צריכים לעבור לכפר,
אנחנו מתאחדים עם הטבע, אנחנו בונים פרוורים.
אך, כמובן, ראינו למה זה גורם.
מיפוי הפחמן של אמריקה,
איפה הפחמן הדו-חמצני הפלט,
במשך שנים רבות
רק חיזק את הטיעון הזה.
אם תסתכלו על כל מפת פחמן, מאחר ואנו ממפים דחיסות לפי קמ״ר,
כל מפת פחמן של ארה״ב
נראית כמו תמונת לילה של ארה״ב,
חם בערים וקר בפרוורים,
חשוך ושליו בכפר.
עד שכלכלן אחד אמר, אתם יודעים,
האם זו הדרך הנכונה למדוד פליטת פחמן?
יש כמות מוגבלת של אנשים בארץ הזו בכל זמן נתון,
ואנחנו יכולים לבחור לגור איפה שאולי
תהיה לנו השפעה נמוכה יותר.
אז אומרים, בואו נמדוד פליטת פחמן דו-חמצני לבית,
וכשמדדו כך, המפה התהפכה,
קר יותר בערים, חם בפרוורים,
ולוהט בפרוורים הרחוקים
שכונות ״סע עד למקום מוצלח.״
אז שינוי דרמטי, וכיום יש לנו
אנשי איכות הסביבה וכלכלנים כמו אד גלזר
שאומרים שאנחנו מין הרסני.
אם אתם אוהבים טבע, הדבר הטוב ביותר שאתם יכולים לעשות
הוא להתרחק ממנו כמה שאתם יכולים,
עברו לעיר, ודחוס יותר זה טוב יותר,
וערים דחוסות יותר כמו מנהטן
הן הערים שמתפקדות יותר טוב.
אז תושב מנהטן ממוצע צורך דלק
בקצב שלא נראה במדינה מאז שנות ה-20.
צורך חצי מהחשמל של דאלאס.
אך כמובן, אנחנו יכולים לעשות יותר טוב.
בערים קנדיות צורכים חצי מהדלק שנצרך בערים אמריקאיות.
ערים אירופאיות צורכות אפילו חצי מזה.
אז בבירור אנחנו יכולים לעשות יותר טוב,
ואנחנו רוצים לעשות יותר טוב, וכולנו מנסים להיות ירוקים.
הטיעון האחרון שלי לנושא הזה הוא
שאני חושב שאנחנו מנסים להיות ירוקים בדרך הלא נכונה,
ואני אחד מיני רבים שמאמינים
שההתמקדות בגאדג׳טים
או התאבזרות -
מה אני יכול להוסיף לבית שלי,
מה אני יכול להוסיף למה שכבר יש לי
כדי להפוך את אורח חיי ליותר בר-קיימא? -
די שלט בדיון הזה.
אז אני לא חסין בפני זה.
אשתי ואני בנינו בית חדש
על מגרש נטוש בוושינגטון,
ועשינו כל שביכולתנו לנקות את המדפים
של החנות למוצרים ברי-קיימא.
יש לנו מערכת תאים פוטו-וולטאים,
דוד שמש, שירותים עם הזרמה כפולה,
רצפת במבו.
בולי עץ בוערים בתנור גרמני משוכלל
ככל הנראה תורמים פחות פחמן
לאטמוספירה מאשר אם היו משאירים אותם לבד
להירקב ביער.
ועם זאת כל החידושים האלו -
זה מה שהם עמרו בעלון.
(צחוק)
כל החידושים האלו ביחד
תורמים רק חלק קטן ממה שאנו תורמים
אם אנחנו חיים בשכונות ברות הליכה
שלוש רחובות ממטרו בלב העיר.
החלפנו את כל הנורות שלנו לנורות חסכוניות,
ואתם צריכים להחליף גם,
אבל להחליף את כל הנורות שלכם לחסכוניות
חוסך אותה כמות בשנה
כמו שמעבר לעיר ברת הליכה חוסך בשבוע.
ואנחנו לא רוצים לנהל את הויכוח הזה.
פוליטיקאים ומשווקים מפחדים
מלשווק ירוק כאורח חיים.
אתה לא רוצה לספר לאמריקאים, חלילה וחס,
שליהם לשנות את אורח חייהם.
אך מה אם אורח חיים עסק באמת באיכות חיים
ואולי במשהו שכולנו צריכים להינות ממנו יותר,
משהו שיהיה יותר טוב ממה שיש לנו עכשיו?
ובכן הסטנדרט העליון של דירוג איכות חיים
נקרא סקר מרסר.
אולי שמעתם עליו.
הם מדרגים מאות מדינות ברחבי העולם
לפי 10 קריטריונים שהם מאמינים שמסכמים
איכות החיים: בריאות, כלכלה, חינוך,
דיור, הכל.
יש עוד 6, אבל זו הרצאה קצרה.
(צחוק)
וזה מעניין מאוד לראות
שאחרי העיר המדורגת גבוה ביותר באמריקה, הונולולו,
מספר 28, באות הערים הצפויות
סיאטל ובוסטון וכל הערים ברות ההליכה.
ערי הנהיגה בחגורת השמש,
דאלאס, פיניקס, ומצטער, אטלנטה,
ערים אלו בכלל לא מופיעות ברשימה.
אך מי מצליח אפילו יותר?
ערים קנדיות כמו וואנקובר,
איפה ששוב, הם שורפים חצי מכמות הדלק.
ואז ערים שדוברים בהן בדרך כלל גרמנית,
כמו דסלדורף או וינה,
איפה שהם שורפים שוב, חצי מכמות הדלק.
ואפשר לראות את ההתיישרות הזו, ההתיישרות המוזרה הזו.
האם להיות יותר בר-קיימא
הוא שנותן לך יותר איכות חיים?
אני הייתי טוען שאותו הדבר
שעושה אותך יותר בר-קיימא
הוא שנותן לך איכות חיים גבוהה יותר,
ושזה לחיות בעיר ברת הליכה.
אז להיות בר-קיימא, מה שכולל את עושרנו
ובריאותנו
אולי אינו תוצר ישיר של להיות בר-קיימא.
אך במיוחד כאן באמריקה,
אנחנו מזהמים כל כך
מכיוון שאנחנו זורקים לריק את זמננו
וכספנו וחיינו על הכביש,
ואז שתי הבעיות נראות שחולקות
את אותו הפתרון, ושהוא להפוך את ערינו
ליותר ברות הליכה.
לעשות אינו עניין של מה בכך, אך ניתן לעשות זאת,
זה חייב להיעשות,
וזה נעשה עכשיו ביותר מקומץ ערים,
ברחבי העולם ובארצנו.
אני מוצא קצת נחמה בווינסטון צ׳רצ׳יל,
שניסח זאת כך:
ניתן לסמוך על האמריקאים
שיעשו את הדבר הנכון
ברגע שהם מיצו את כל שאר החלופות.״ (צחוק)
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)