Jsem urbanista, navrhuju města,
propagoval jsem umění,
vystudoval jsem architekturu a historii umění,
dnes však nechci mluvit o designu,
ale o Americe
a jak může mít Amerika odolnější ekonomiku,
jak může být Amerika zdravější
a jak může být Amerika
ekologicky udržitelnější.
Vím, že tohle je globální setkání,
ale myslím, že o Americe mluvit musím,
protože existuje zkušenost,
někde, ne všude,
že americké ideje, které se hodí,
se kopírují, ke škodě či ku prospěchu,
po celém světě.
Ten nejhorší nápad, který jsme kdy měli,
je sídelní kaše.
Kopírují ji dnes po celém světě.
Sídelní kaší myslím reorganizaci
krajiny a vytváření krajiny
podle potřeb automobilismu,
Automobil, kdysi zdroj svobody,
se stal smradlavým,
čas žeroucím a život ohrožujícím
"invalidním vozíkem",
který mnoho lidí potřebuje,
a v Americe opravdu potřebuje,
k běžnému životu.
A existuje k tomu alternativa.
Polovina lidstva žije ve městech.
No a v Americe život ve městě
pro mnoho lidí znamená,
že jsou závislí na automobilu.
A to, co dělám a na čem pracuju,
je uzpůsobit města pro pěší.
Argumenty designéra
nejsou tak pádné
jako argumenty, které jsem slyšel
od ekonomů, epidemiologů
a ochránců životního prostředí.
Tady jsou tři argumenty,
které vám dnes chci předložit.
Když jsem vyrůstal v 70. letech,
typický Američan utratil desetinu svých příjmů,
příjmů rodiny, na dopravu.
Od té doby jsme zdvojnásobili počet silnic
v Americe a nyní utratíme pětinu
našich příjmů za dopravu.
Rodiny pracujících, které jsou definovány
příjmem mezi 20 000 až 50 000 $
ročně, v Americe
utratí za dopravu více
než za bydlení.
Díky jevu zvanému "jeď dál dokud to nebude pro tebe"
si musejí hledat domovy dále a dále a dále
od centra města a od zaměstnání,
takže pak musí dvě, tři hodiny,
čtyři hodiny denně dojíždět.
Takové čtvrti,
například ve střední Kalifornii,
prasknutí hypotéční bubliny
a následné zdražení benzínu nepoškodilo,
ale zdevastovalo.
Mnohé z nich
jsou dnes napůl opuštěné.
Představte si, že všechny peníze dáváte do hypotéky,
dům ztratí na hodnotě a navíc musíte
platit dvakrát tolik za ježdění autem.
My dobře víme, co to udělalo naší společnosti
a kolik nás stojí práce navíc
uživit naše auta.
Co se stane, když se město rozhodne
nastavit si jiné priority?
A pravděpodobně nejlepším naší příkladem tady
v Americe je Portland v Oregonu.
Portland učinil v 70. letech soubor rozhodnutí,
které jej začala odlišovat
od ostatních amerických měst.
Zatímco většina ostatních měst kynula
jako nediferencovaná sídelní kaše,
Portland vymezil hranice růstu města.
Zatímco většina měst rozšiřovala silnice
a odstraňovala parkování a stromy,
aby pobraly více dopravy,
oni spustili program hubených ulic.
A zatímco většina měst investovala do silnic
a dálnic, oni zatím investovali
do cyklistiky a do pěší chůze.
Utratili 60 milionů dolarů na cyklistická zařízení,
což zní jako spousta peněz,
ale stalo se to během asi 30 let,
takže jen asi 2 miliony dolarů ročně.
Jediná přestavba mimoúrovňové křižovatky
je stála dvakrát tolik.
Tyto a další věci změnily
způsob života Portlanďanů
a počet auto-mil za den,
kolik mil každý najezdí,
byl nejvyšší v roce 1996
a od té doby stále klesá.
Nyní jezdí autem o 20 % méně
než zbytek země.
Typický obyvatel Portlandu jezdí
každý den o 4 míle a o 11 minut méně
než dříve.
Ekonom Joe Cortright to spočítal
a zjistil, že tyhle 4 míle
a těch 11 minut
tvoří v součtu 3,5 %
celkových příjmů v regionu.
Když neutratí peníze za ježdění autem
-- a mimochodem 85 % z peněz
za provoz auta opouští místní ekonomiku --
když neutratí tyto peníze za ježdění autem,
za co je utratí?
Portland má pověst města
s největším počtem střešních nosičů na obyvatele,
s nejvíce nezávislými knihkupectvími na obyvatele
a s nejvíce strip kluby na obyvatele.
Přeháním to, o trochu,
ale v zásadě je to tak, že Portlanďané
utratí mnohem více za rekreaci všeho druhu
než zbytek Ameriky.
V Oregonu taky utratí víc za alkohol
než v ostatních státech.
Nevím jestli je to dobře,
ale určitě můžete být rádi, že míň řídí.
(smích)
Ale většinu peněz utratí ve svém městě,
což je nejlokálnější možný
způsob investování.
Ale v Portlandu se dějí i další věci,
nejde jen o urbanistiku.
Mladí, vzdělaní lidé
se stahují do Portlandu,
takže mezi posledními dvěma sčítáními
byl zaznamenán 50% nárůst
vysokoškoláků narozených po roce 1980,
což je 5x tolik než kdekoli jinde,
lépe řečeno pětinásobek národního průměru.
Portland nejen šetří svým obyvatelům peníze,
ale chození pěšky a ježdění na kole
z něj taky dělá "cool" město,
v jakém dnes lidé chtějí žít.
Takže nejlepší ekonomická strategie
pro velké město
není to staré lákání korporací,
a vytváření zón biotechnologického,
medicínského
nebo leteckého průmyslu,
ale stát se místem, kde se lidem líbí.
A mladí lidé, podnikatelské mašiny,
ti se z 64 % nejdříve rozhodnou
kde chtějí žít,
potom se tam přestěhují a potom si hledají práci,
ti přijdou do vašeho města.
Zdravotní argument je strašidelný
a nejspíše už jste jej slyšeli dříve.
V 70. letech -- kolik se od té doby změnilo! --
bylo 10 % Američanů obézních.
Dnes je obézních 30 %
a další třetina má nadváhu.
25 % mladých mužů
a 40 % mladých žen kvůli nadváze
ani nevezmou do armády.
Podle Centra pro kontrolu nemocí,
plná jedna třetina dětí narozených po roce 2000
bude mít cukrovku.
Máme v Americe první generaci dětí,
u kterých se očekává kratší život než u jejich rodičů.
Jsem přesvědčen, že tato zdravotní krize,
o které všichni víme,
je krizí městského designu,
a že design měst ji může vyléčit.
Už dlouho se mluví o stravování
a víme, že stravování ovlivňuje váhu,
a váha zas ovlivňuje zdraví.
Zato o neaktivitě se teprve mluvit začíná.
Neaktivita se rodí z naší krajiny,
neaktivita vyplývá z toho, že žijeme
v místě, kde už není kam
smysluplně jít pěšky, a způsobuje nadváhu.
Konečně už o tom vyšly studie.
Britská studie nazvaná "Obžerství versus lenost",
sledovala vztah váhy a stravování
a vztah váhy a neaktivity.
Našla mnohem vyšší, silnější korelaci
mezi druhou dvojicí.
Dr. James Levine z Mayo Clinic
-- s majonézou to nesouvisí --
navlékl testovaným subjektům elektronické prádlo.
Nejdřív je stravoval normálně,
pak do nich začal pumpovat kalorie.
Někteří lidé přibrali,
někteří lidé nepřibrali.
Předpokládal se vliv nějakého metabolického nebo DNA faktoru,
byli však šokovaní, když zjistili, že jediný rozdíl
mezi těmito subjekty, na který přišli,
bylo množství pohybu.
Ti co přibrali totiž
v průměru seděli denně o dvě hodiny víc
než ti, kteří nepřibrali.
Máme tedy studie, které spojují
váhu s neaktivitou, ale navíc
máme i studie, které spojují váhu s tím, kde žijete.
Žijete ve městě vhodném k pěší chůzi,
nebo nevhodném k pěší chůzi?
A v jaké části města žijete?
V San Diegu použili 'Walk Score' --
Walk Score je hodnocení adres v Americe
a chystá se celosvětově
podle vhodnosti pro pěší chůzi --
použili Walk Score pro určení čtvrtí, kde se chodí lépe
a kde se chodí hůř.
No a ve čtvrtích, kde se chodí lépe,
byla 35% pravděpodobnost nadváhy.
Ve čtvrtích méně vhodných pro chůzi
byla pravděpodobnost nadváhy 60%.
Takže máme studii za studií,
které spojují to kde žijete
s vaším zdravím; a v Americe
je největší zdravotní krize tahle,
která vychází z prostředím vyvolané neaktivity.
Minulý týden jsem se naučil nové slovo.
Těmhle čtvrtím se říká "špekotvorné".
Možná je to blbost, ale víte co myslím.
Tak to je jedna věc.
Krátce se zmíním, že máme v naší zemi
epidemii astmatu.
Asi vás to nenapadlo,
ale 14 Američanů denně zemře na astma,
to je 3× více než v 90. letech.
Můžou za to hlavně výfukové plyny.
Znečištění v Americe už nepochází
z továren, pochází z výfuků,
a to, jak moc lidé ve městě jezdí autem,
je dobrý ukazatel
problémů s astmatem v tom městě.
A nakonec povídání o ježdění autem
máme případ největšího zabijáka
zdravých dospělých a jednoho z největších zabijáků
všech lidí, dopravní nehody.
Považujeme dopravní nehody za něco daného.
Považujeme to za přirozené riziko
pohybu na silnicích.
Ve skutečnosti tady v Americe 12 lidí
z každých 100 000
zemře každý rok kvůli dopravním nehodám.
To není tak zlé.
No jo, ale v Anglii je to 7 ze 100 000.
V Japonsku jsou to 4 ze 100 000.
Víte, kde jsou to 3 ze 100 000?
V New York City.
San Francisco to samé. Portland, to samé.
Aha, takže města nás chrání
protože jezdíme autem méně.
Tulsa: 14 ze 100 000.
Orlando: 20 ze 100 000.
Není to tím, jestli jste ve městě nebo ne,
je to tím, jak je město navrženo.
Bylo postaveno pro lidi, nebo pro auta?
Protože město postavené pro auta,
je taky ideální pro bouračky.
To taky patří k těm zdravotním argumentům.
No a z hlediska ochrany životního prostředí,
zajímavé je, že environmentalisté před asi 10 lety
úplně otočili.
Ekologické hnutí v Americe
bylo historicky vždy protiměstským hnutím,
už od Jeffersona.
"Města podvracejí zdraví,
svobody a morálku lidí.
Pokud budeme pokračovat v hromadění se ve městech,
jako to dělají v Evropě, staneme se stejně zkaženými
jako jsou Evropané
a začneme se navzájem jíst stejně jako to činí oni."
Očividně měl smysl pro humor.
Americké environmentální hnutí
bylo vždy klasickým hnutím za souznění s přírodou.
Abychom více souzněli s přírodou, stěhovali jsme se na venkov,
žijeme s přírodou, budujeme předměstí.
No jo, ale my už vidíme, kam to vede.
Mapování uhlíku v Americe,
kde se vypouští kolik CO2,
po mnoho let
tenhle argument posilovalo.
Tyhle uhlíkové mapy s emisemi na čtvereční míli
všechny vypadaly
jako noční satelitní snímek USA,
nejteplejší ve městech, chladnější v předměstích,
tmavé, poklidné na venkově.
Dokud nějaký ekonom neřekl:
Je to správný způsob měření CO2?
Žije tu tolik a tolik obyvatel
podívejme se, jaký styl života
má nejmenší uhlíkovou stopu.
A řekli, přepočítáme ty emise CO2 na domácnost
a když to udělali, mapa se přehodila,
nejchladnější byla centra měst, teplejší byla předměstí,
a horké a rudé byly mimoměstké
čtvrti "jeď dokud na to nebudeš mít".
Takže fundamentální posun, a dnes
environmentalisté a ekonomové, jako je Ed Glaeser,
říkají, že jsem ničivý druh.
Máte rádi přírodu? To nejlepší, co pro ni můžete udělat,
je držet se dál.
Přestěhujte se do města, čím vyšší hustota, tím lépe.
Hustší osídlení, jako třeba Manhattan,
mají nejlepší ukazatele.
Takže spotřeba benzínu průměrného Manhattaňana
je na úrovni celonárodního průměru z 20. let
a spotřeba elektřiny poloviční než v Dallasu.
Ovšem, může to být i lepší.
Kanadská města spotřebují polovinu benzínu než americká.
Evropská města polovinu z té poloviny.
Jasně, lepší to být může,
a všichni chceme být zelení.
A ještě jedna věc na toto téma:
Jdeme na to špatně, na tu ekologii,
a jsem jeden z mnoha lidí, kteří věří,
že tohle zaměření na udělátka,
na serepetičky --
Čím můžu vylepšit svůj dům?
Co můžu přidat v tomu, co už mám,
abych udělal svůj životní styl udržitelnějším? --
vlastně dominovalo diskuzi.
Nejsem k tomu imunní.
Postavili jsme si se ženou dům
na opuštěné parcele ve Washingtonu, D. C.,
a nakoupili jsme co se dalo
z ekologického obchodu.
Máme solární fotovoltaický systém,
solární ohřev vody, záchod s dvojitým splachováním,
bambusové podlahy.
Poleno spálené v mém německém hi-tech kotli
snad prý vypustí méně uhlíku
do ovzduší, než kdyby se samo
rozložilo v lese.
Všechny tyhle inovace...
To píšou v brožuře.
(smích)
Všechny tyhle inovace dohromady
udělají jen část toho, čím přispějeme
životem ve čtvrti pro pěší
tři bloky od metra v srdci města.
Vyměnili jsme všechny žárovky za úsporné
a vy byste měli udělat to samé,
ale výměna všech vašich žárovek za úsporné
ušetří za rok tolik energie,
jako doprava v městě pro chodce za týden.
My nechceme mít tenhle spor.
Politici a obchodníci se bojí
propagovat "zelenou" jako možný životní styl.
Nechcete říkat Američanům, Bůh chraň,
že musí změnit svůj životní styl.
Ale co kdyby byl životní styl o kvalitě života
a o tom jak si ho více užít,
jak žít lépe než žijeme teď?
Zlatý standard žebříčků kvality života
je přehled firmy Mercer.
Možná jste o něm slyšeli.
Hodnotí stovky zemí po celém světě
podle 10 kritérií, ze kterých se podle nich
skládá kvalita života: zdraví, ekonomika, vzdělání,
bydlení, a tak dále.
A šest dalších. Ale tlačí mě čas.
(smích)
Je velmi zajímavé pozorovat,
že nejlépe hodnocené americké město, Honolulu,
číslo 28, následují obvyklí podezřelí,
Seattle, Boston a další města pro chodce.
Šoférská města Slunečního pásu,
Dallas, Phoenix a, nerad to říkám, Atlanta,
se na seznamu vůbec nevyskytují.
Kdo si stojí ještě lépe?
Kanadská města jako Vancouver,
kde spálí polovinu benzínu,
a pak jako obvykle vítězí města, kde se mluví německy,
jako Dusseldorf nebo Vídeň,
kde opět spálí polovinu benzínu.
A je tu jakási záhadná souvislost.
Je udržitelnost
zdrojem vyšší kvality života?
Já bych řekl, že to samé,
co je důvodem udržitelnosti
je důvodem vyšší kvality života,
a to je život ve čtvrti pro pěší.
Takže udržitelnost, včetně bohatství
a zdraví
nemusí být přímo úměrná udržitelnosti.
Ale obzvláště tady v Americe,
kde znečišťujeme tak moc,
kde marníme čas
a peníze a životy na dálnicích,
to vypadá, že tyto dva problémy mají
totéž řešení -- uzpůsobit naše města
pěší chůzi.
Není to lehké udělat, ale jde to,
udělalo se to,
a teď se to děje ve více než jen pár městech
okolo světa i v naší zemi.
Vezmu si útěchu od Winstona Churchilla,
který to vyjádřil takhle:
"S Američany můžete počítat,
že se zachovají správně,
až vyčerpají ostatní možnosti." (smích)
Děkuji vám.
(potlesk)