Provevši 18 godina kao dete države
po dečjim domovima i hraniteljskim porodicama
moglo bi se kazati da sam ekspert u ovoj oblasti
i kao takav želim da vam ukažem na činjenicu da
ako ste ekspert, to nikako ne znači da ste
na putu ka istini.
Ako ste pod tuđom negom, pravno je vlada
vaš roditelj, loco parentis.
Margaret Tačer je bila moja majka. (Smeh)
Hajde da ne govorimo o dojenju. (Smeh)
Hari Poter je bio usvojeno dete.
Pip iz „Velikih očekivanja" je bio usvojen.
Supermen je bio usvojen;
Pepeljuga je bila usvojeno dete;
Lizbet Salander, devojka sa tetovažom zmaja,
bila je pod tuđom negom i predata institucijama.
Betmen je ostao siroče;
Lajru Belakva iz „Severnih svetlosti" Filipa Pulmana
su podigli drugi;
Džejn Ejr - usvojena;
Džejms iz „Džejmsa i džinovske breskve" Roalda Dala,
Matilda; Mojsije, Mojsije! (Smeh)
Mojsije! (Smeh)
Dečaci u „Prijatelju ili neprijatelju" Majkla Morpurga,
Alem iz „Dečaka izbeglice" Bendžamina Zafanija,
Luk Skajvoker -
Luk Skajvoker! (Smeh)
Oliver Tvist;
Kasija iz „Šangajske konkubine" Honga Jinga:
Sili iz „Ljubičaste boje" Elis Voker.
Svi ovi izmišljeni likovi, sve njih
koji su bili pogođeni svojim položajem,
sve njih iz kojih su nastale hiljade drugih knjiga
i filmova, sve njih
su podigli drugi, svi su usvojeni ili ostavljeni kao siročad.
Izgleda da pisci znaju da dete
koje živi van svoje porodice ukazuje na ono na čemu porodica zaista počiva
više nego što ona sama pokazuje da jeste.
Oni takođe poseduju neobične veštine
da se svakodnevno nose sa neobičnim situacijama.
Kako nismo uspeli da to povežemo?
Kako nismo uspeli da povežemo
- Kako se to dogodilo -
između ovih neverovatnih ličnosti popularne kulture
i religija i zbrinutog, usvojenog i napuštenog deteta
u našem okruženju? Njima ne treba naše sažaljenje
već naše poštovanje.
Znam poznate muzičare,
glumce, filmske zvezde, milionere, pisce,
vrhunske advokate, televizijske producente,
urednike magazina, novinare,
đubretare i frizere, sve one koji su
bili paženi, zbrinuti, usvojeni ili napušteni
i koji su odrasli
strahujući da progovore o svojoj prošlosti, kao da bi im
to nekako oduzelo čvrsto tlo pod nogama,
kao da im je to nekakav kriptonit, kao da su u nekakvoj vremenskoj kapsuli
zarobljeni iznutra. Zbrinuta deca,
o čijim je životima brinula država, zaslužuju pravo
da poseduju i oživljavaju sećanje na vlastito detinjstvo.
To je tako jednostavno.
Moja rođena majka, trebalo bi da kažem ovo ovde,
došla je u ovu zemlju tokom kasnih šezdesetih
i ona je ostala u drugom stanju
kao što su i druge žene u kasnim šezdesetim
ostajale trudne.
Na neki način nije imala predstavu o okruženju
u koje je dospela.
Tokom šezdesetih godina, približiću vam malo društvene prilike šezdesetih godina,
ako ste bili trudni a sami,
posmatrali su vas kao pretnju po zajednicu.
Država bi vas oduzela od porodice.
Bili biste oduzeti i smešteni
u domove za majke i decu.
Dobili biste svog socijalnog radnika.
Roditelji koji su hteli da usvoje su stajali u redu.
Primarna svrha socijalnog radnika, sam cilj,
je bio da primora ženu u najtežem trenutku
u svom životu da potpiše dokument o usvajanju.
Tako se dokumentacija za usvajanje potpisivala.
Domove za majke i decu su često vodile časne sestre.
Dokumentacija za usvajanje bi bila potpisana,
dete bi bilo predato hraniteljima, a majka bi
bila vraćena u svoju zajednicu
da kaže kako je bila na kratkom odsustvu.
Kratko odsustvo.
Prva tajna o sramoti za ženu zato
što je žena - „kratko odsustvo".
Proces usvajanja je trajao, recimo, mesecima
tako da je to bio gotov posao,
„industrijsko" utilitarističko rešenje:
vlada - poljoprivrednik,
roditelji koji usvajaju - potrošač,
majka - zemlja, dete - plod.
Lako je popovati prošlosti
i odbaciti naše sadašnje obaveze.
Ono što se dogodilo nekad je direktan odraz
onog što se događa sad. Svako ko je verovao sebi
da radi pravu stvar u skladu sa voljom božjom i državnom
za veliku zajednicu - munjevito usvajanje.
Kako god. Došla je ovde u drugom stanju 1967. godine
iz Etiopije koja je proslavljala
te godine jubilej
vladavine cara Hajla Salasija
i bila je ovde mesecima pre govora Enoha Pauela -
pre govora o „Reci krvi".
Bila je ovde mesecima ranije pre nego što su Bitlsi izdali „Beli album",
pre nego što je Martin Luter King ubijen.
Ako ste tada bili beli, to je za vas bilo leto ljubavi.
Ako ste bili crni, onda je to za vas bilo leto mržnje.
Tako je ona otišla iz Oksforda, bila je poslata na sever Engleske
u dom za majke i decu i dobila je svog socijalnog radnika.
To je bio njen plan. Znate, moram to reći u parlamentu -
planirala je da me udomi na vrlo kratko vreme
dok je studirala. Ali je socijalni radnik
imao drugačija pravila.
Pronašao je hraniteljsku porodicu i kazao im:
"Smatrajte ovo usvajanjem. Vaš će biti zauvek.
Njegovo ime je Norman." (Smeh)
Norman! (Smeh)
Norman!
Tako su me uzeli. Ja sam bio poruka, kako su rekli,
bio sam znak od Boga.
Ja sam bio Norman Mark Grinvud.
Za narednih jedanaest godina, sve što znam je da je ta žena,
rođena majka, trebalo bi da iskopa svoje oči
zato što nije potpisala dokumentaciju o usvajanju. Bila je zla žena,
previše sebična da bi ih potpisala, tako da sam proveo tih 11 godina
klečeći i moleći se.
Pokušao sam da se molim. Kunem se da jesam.
„Gospode, da li mogu da dobijem bicikl za Božić?"
Ali bih uvek odgovarao sebi: „Da, naravno da možeš."
( Smeh)
Onda je trebalo da odredim da li
taj glas dolazi od Boga ili od đavola.
Ispostavilo se da đavo obitava u meni.
Ko je to znao? (Smeh)
Kako god, dve godine su nekako prošle,
a oni su imali svoje dete,
a onda su prošle još dve godine, a oni su imali drugo dete.
Nakon toga je neko vreme prošlo,
a oni su imali dete koje su nazivali slučajnošću,
za šta sam mislio da je neobično ime. (Smeh)
Ja sam tada bio na granici adolescentnosti
tako da sam počeo da uzimam kolačiće iz posude bez pitanja.
Počeo sam da ostajem van kuće do kasno i slično.
Sad, u religioznosti i naivnosti su
moji mama i tata, za šta sam verovao da će uvek tako biti,
kako su sami kazali,
mislili da đavo obitava u nojim grudima.
I šta - treba da to ispričam ovde zato što je to način
na koji su oni režirali moj odlazak.
Seli smo za sto i moja druga majka me je pitala:
„Ti nas ne voliš, zar ne?" Bilo mi je tad 11 godina.
Imali su još troje dece Ja sam bio četvrto, treće-slučajnost.
Odgovorio sam: „Naravno da vas volim zato što vi volite mene."
Ona me je zamolila da odem i razmislim o ljubavi,
kao i o tome šta je to i da čitam biblijske zapise kako bih se vratio sutra
i dao svoj najčasniji i najiskreniji odgovor.
Ovo je bila prilika. Ako su me već pitali
da li ih volim ili ne, onda ih ne smem voleti,
što će me dovesti do svetlosti uma do kog su oni hteli da dospem.
„Zamoliću Gospoda za oproštaj i on će mi osvetliti
put do njih. Stvarno fantastično." Ovo je bila prilika.
Uverenja su bila savršena, vreme za ovo neupitno,
a odgovor častan koliko može da ga da grešnik.
„Ja vas ne smem voleti", kazao sam im, „ali ću moliti boga za oproštaj."
„S obzirom na to da nas ne voliš, Normane,
jasno je da si sam odabrao svoj put".
Dvadeset četiri časa kasnije me je moj socijalni radnik,
čovek koji me je posećivao svakih nekoliko meseci,
čekao u svojim kolima dok sam se pozdravljao sa roditeljima.
Nisam rekao doviđenja nikome, ni svojoj majci, ni ocu,
sestrama, braći, tetkama, stričevima,
rođacima, babi i dedi, nikome.
Na putu za dom sam upitao sebe:
„Šta mi se to dogodilo?"
Nije kao da su izvukli tepih ispod mene,
koliko deluje da je ceo sprat otrgnut.
Kada sam otišao odatle,
narednih četiri ili pet godina
sam proveo u četiri različita doma.
Kada sam bio u svom trećem domu, sa petnaest godina sam
počeo da se bunim i to sam činio tako što sam nabavio
tri konzerve sa farbom, „Erfiks" koja se koristi za modele.
Radilo se o velikoj dečijoj kući, velikoj viktorijanskoj dečijoj kući,
a ja sam bio u malenoj kupoli na njenom vrhu
i izlio sam boje preko crepova bojama Afrike:
crvenom, zelenom i žutom.
To se nije moglo videti sa ulice
zato što je dom bio okružen bukvama.
Zbog ovoga sam bio zatvoren na godinu dana
u centru za preispitivanje koji je
bio u stvari pritvor. To je bio virtuelni
zatvor za mlade ljude. Uzgred rečeno, socijalni radnik mi je
pre nekoliko godina rekao da nikada
nije trebalo da budem tamo.
Bio sam bespravno okrivljen. Nisam uradio ništa loše.
Ali s obzirom na to da nisam imao porodicu koja bi se raspitivala o meni,
oni su mogli da mi urade bilo šta.
Bio sam sedamnaestogodišnjak,
a oni su imali posebnu ćeliju za mentalno obolele.
Gurali su me kroz hodnike u dugim redovima,
Bio sam u spavaonici sa poznatim
sledbenikom nacizma.
Svi zaposleni su bili bivši policajci ili,
zanimljivo, nadzornici uslovne kazne.
Čovek koji je upravljao domom je bio bivši vojni oficir.
Svaki put kada bi me posetila osoba koju nisam poznavao
i koja me je hranila grožđem svaka tri meseca,
bio bih pretresen do gole kože.
Dom je bio pun mladića koji su bili u pritvoru
zbog stvari poput ubistva.
I to je bila priprema koju sam dobio
nakon sedamnaest godina života državnog deteta.
Moram da vam ispričam ovu priču.
Moram da je ispričam, zato što nema nikog
ko će sabrati dva i dva.
Polako sam postao svestan da nisam znao nikoga
ko je poznavao mene duže od godinu dana.
Vidite, to je uticaj porodice.
Ona vam daje osećaj vrednosti.
Ne poredim dobre i loše porodice.
Samo kažem da znate kada vam je rođendan
iz same činjenice da postoji neko da vam kaže da vam je rođendan.
Majka, otac, sestra, brat, tetka, stric,
rođak, deda ili baba. To nekom znači
tako da to znači i vama, Shvatite,
imao sam 14 godina i bio sam uvučen u sebe,
i nisam bio dirnut uopšte, čak ni fizički.
Izveštavam. Izveštavam da bih jednostavno rekao
da su postojale dve stvari koje sam želeo da uradim
kada sam napuštao dom. Prva je bila da pronađem svoju porodicu,
a druga je bila da pišem poeziju.
U kreativnosti sam pronašao svetlost.
U mašti sam pronašao beskonačnu mogućnost življenja,
beskonačnu istinu, trajnu kreaciju stvarnosti,
mesto gde bes predstavlja izraz
u potrazi za ljubavlju, mesto gde disfunkcija
predstavlja istinsku reakciju na neistinu.
Treba da vam kažem samo sledeće: pronašao sam celu svoju porodicu
u svoje zrelo doba. Potrošio sam ga celog tragajući za njima
Sada imam potpuno nefunkcionalnu porodicu kao i svi drugi.
Ali obraćam se da bih vam rekao sasvim jednostavno
da možete proceniti koliko je demokratsko društvo snažno
po tome kako se njena vlast ophodi prema svom detetu.
Ne mislim na decu nego na državno dete.
Mnogo vam hvala. Bila mi je čast. (Aplauz)