כמי שבילה 18 שנה כילד של המדינה,
בבתי יתומים ואומנה,
אפשר לומר שאני מומחה בנושא,
ובתור מומחה, אני רוצה שתדעו
שמומחה לא בהכרח צודק
כשמדובר באמת.
אם אתה יתום, מבחינה חוקית הממשלה
היא ההורה שלך, במקום הוריך.
מרגרט תאצ'ר היתה אימי. [צחוק]
בואו לא נדבר על הנקה. [צחוק]
הארי פוטר היה במשפחת אומנה.
פיפ מ"ציפיות גדולות" היה מאומץ;
סופרמן היה במשפחת אומנה;
לכלוכית היתה במשפחת אומנה;
ליסבת סלנדר, הנערה עם קעקוע הדרקון,
היתה במשפחת אומנה וגם אושפזה;
באטמן התייתם מהוריו;
לירה בלקווה מ"אורות הצפון" של פיליפ פולמן
היתה במשפחת אומנה;
ג'יין אייר - מאומצת;
ג'יימס בספרו של רואלד דאהל "ג'יימס והאפרסק הענק";
מטילדה; משה -- משה!
משה! [צחוק]
הנערים ב"אויב או ידיד" של מייקל מורפוגו;
אלם ב"נער פליט" של בנג'מין צפניה;
לוק סקייווקר --
לוק סקייווקר! [צחוק]
אוליבר טוויסט;
קאסיה ב"הפילגש משנחאי" מאת הונג יינג;
סילי ב"הצבע ארגמן" של אליס ווקר.
כל הדמויות הבדיוניות הנפלאות האלה,
שנפגעו בגלל מצבן,
שהולידו אלפי ספרים
וסרטים נוספים, כולן
היו בבתי אומנה, אומצו או התייתמו.
נראה שהסופרים יודעים שהילד
שמחוץ למשפחה משקף את דמותה האמיתית
יותר מכפי שהיא מציגה את עצמה.
כלומר, יש לו כישורים מיוחדים
להתמודדות עם מצבים מיוחדים מידי יום ביומו.
איך לא קישרנו בין הדברים?
ומדוע לא קישרנו בין --
איך זה קרה? --
בין הדמויות המופלאות האלה של התרבות והדת העממית
ובין הילד המאומץ או היתום שבקרבנו?
לא לרחמינו הם זקוקים,
אלא ליחס של כבוד מאיתנו.
אני מכיר מוסיקאים מפורסמים,
ושחקנים וכוכבי-קולנוע ומיליונרים וסופרים
ועורכי-דין מהשורה הראשונה ומנהלי תחנות טלוויזיה
ועורכי כתבי-עת ועיתונאי צמרת
ועובדי-אשפה ומעצבי שיער
שכולם היו ילדים מאומצים או יתומים,
ורבים מהם גדלו ובגרו
כשהם חוששים לדבר על הרקע שלהם
כאילו שזה יחליש את דמותם העכשווית,
כאילו זה קריפטונייט, או פצצת-זמן
שקשורה להם בפנים. ילדים שהיו בהשגחה,
שחיו כמאומצים, יש להם הזכות
לשאת ולחיות את זכרון ילדותם.
זה עד כדי כך פשוט.
אימי -- וכדאי שאומר זאת כאן --
הגיעה לארץ הזו בסוף שנות ה-60,
והיא, איך לומר, גילתה שהיא בהריון,
כמו נשים רבות בסוף שנות ה-60. אתם מבינים אותי?
הן מצאו את עצמן בהריון.
ולא היה לה מושג
למצב אליו נקלעה.
בשנות ה-60 -- כדי לתת לכם מושג מסוים --
אם היית בהריון ורווקה,
נחשבת לאיום על הקהילה.
המדינה היתה מרחיקה אותך ממשפחתך,
היית מורחקת מהמשפחה ומוכנסת
לבית יולדות.
היו ממנים לך עובדת סוציאלית.
היו מביאים הורים מאמצים.
זו היתה המטרה הראשית של העובדת הסוציאלית,
לתפוס את האישה במצב הכי פגיע
בכל חייה, כדי שתחתום על מסמכי האימוץ.
אז מסמכי האימוץ היו מוכנים.
בתי היולדות נוהלו בד"כ בידי נזירות.
מסמכי האימוץ היו חתומים,
הילד נמסר להורים המאמצים, ואילו את האם
היו מובילים בחזרה לקהילה שלה
ומספרים שהיא היתה בחופשה קצרה.
"חופשה קצרה."
הסוד הראשון של הבושה הנשית,
של האישה על כך שהיא אישה: "חופשה קצרה".
תהליך האימוץ היה עניין של כמה חודשים,
זה היה עניין סגור, עיסקה חתומה,
פתרון חרוץ ותועלתני:
הממשלה, בתור האיכר,
ההורים המאמצים בתור הצרכן,
האם בתור האדמה והילד בתור היבול.
קל להתייחס לעבר בהתנשאות,
ולהתעלם מתחומי האחריות שלנו בהווה.
מה שקרה אז הוא בבואה מדויקת
של מה שקורה היום. כל אחד מאמין
שהוא נוהג לפי צו האל והמדינה
למען כלל החברה, מבחינת האימוץ המזורז.
על כל פנים, היא מגיעה הנה ב-1967, בהריון,
היא מגיעה מאתיופיה, שחגגה
באותה עת יובל שנים
תחת שלטון הקיסר היילה סילאסי,
ונוחתת כאן חודשים לפני נאומו של אנוך פאוול,
הנאום של "נהרות של דם".
היא מגיעה חודשים לפני ש"החיפושיות" הוציאו את "האלבום הלבן",
חודשים לפני הירצחו של מרטין לותר קינג.
מבחינת הלבנים זה היה קיץ של אהבה.
אך מבחינת השחורים זה היה קיץ של שנאה.
מאוקספורד שולחים אותה לצפון אנגליה
לבית יולדות, וממנים לה עובד סוציאלי.
זו התכנית שלה. ואני חייב לומר שבבתים הללו --
התכנית שלה היא למסור אותי לאומנה לתקופה מוגבלת
בזמן לימודיה, אבל העובד הסוציאלי -
לו יש תכנית שונה.
הוא מצא את הורי האומנה, ואמר להם,
"תתייחסו לזה כאל אימוץ. הוא שייך לכם לנצח.
שמו נורמן." [צחוק]
נורמן! [צחוק]
נורמן!
אז הם לקחו אותי. הייתי בבחינת מסר, לדבריהם.
הייתי אות מאלוהים, לדבריהם.
הייתי נורמן מארק גרינווד.
וב-11 השנים הבאות, כל מה שידעתי על אותה אישה,
על היולדת, הוא שחבל שלא עקרו את עיניה
בגלל שלא חתמה על מסמכי האימוץ. היא היתה אישה רעה
ואנוכית מכדי לחתום, ולכן במשך 11 שנה
כרעתי על ברכי והתפללתי.
ניסיתי להתפלל. אני נשבע שניסיתי להתפלל.
"אלוהים, אני יכול לקבל אופניים לחג-המולד?"
אבל תמיד עניתי לעצמי, "בטח שאתה יכול."
[צחוק]
ואז הייתי אמור להחליט
אם זה היה הקול של אלוהים או של השטן.
והסתבר שהשטן שוכן בתוכי.
מי שיער בנפשו? [צחוק]
בכל אופן, חלפו שנתיים,
והם ילדו ילד משלהם,
חלפו שנתיים נוספות, והם ילדו ילד נוסף,
חלף עוד איזה זמן
והם ילדו ילד נוסף וקראו לו תאונה,
וזה נשמע לי שם יוצא-דופן. [צחוק]
הייתי בתחילת גיל ההתבגרות,
אז התחלתי לסחוב עוגיות מהקופסה מבלי לבקש רשות,
התחלתי לבלות בחוץ עד מאוחר, וכו' וכו'
ומבחינת האמונה הדתית והנאיביות שלהם,
אימי ואבי, שחשבתי אותם לכאלה לנצח-נצחים,
כי כך הם אמרו, אימי ואבי החליטו
שהשטן שוכן בתוכי.
ומה-- עלי לומר זאת,
כי כך הם ארגנו את עזיבתי.
הם הושיבו אותי אל השולחן, ואם האומנה שלי אמרה לי,
"נכון שאתה לא אוהב אותנו?" הייתי ילד בן 11.
היו להם 3 ילדים אחרים. אני הרביעי. השלישי היה תאונה.
עניתי, "בטח שאני אוהב אתכם." כי ככה זה.
אם האומנה דרשה ממני להסתלק ולהגות באהבה
ולקרוא את כתבי הקודש, ולחזור למחרת
ולתת לה תשובה כנה וישרה.
אז זאת היתה הזדמנות. אם הם שואלים אותי
אם אני אוהב אותם או לא, אז ודאי אינני אוהב אותם,
וזה, הפלא ופלא, גרם לי לחשוב שהם רוצים שאסתלק.
"אבקש מהאל סליחה ואורו יאיר דרכי אליהם.
כמה נפלא." זו היתה הזדמנות.
זה היה מושלם מבחינה תיאולוגית, התזמון היה מדויק,
והתשובה היתה תשובה כנה של חוטא.
"אסור לי לאהוב אתכם," אמרתי להם. "אבל אבקש מאלוהים סליחה."
"כיוון שאינך אוהב אותנו, נורמן,
ברור שבחרת את הדרך שלך."
אחרי 24 שעות, העובד הסוציאלי שלי
האיש המוזר שנהג לבקר אותי מידי כמה חודשים,
כבר מחכה לי במכונית בעוד אני נפרד מהורי.
לא נפרדתי מאיש, לא מאימי, לא מאבי,
לא מאחיותי, לא מאחי, מדודותי, מדודי,
מבני-דודי, מהסבים שלי, לא נפרדתי מאיש.
בדרך לבית היתומים התחלתי לשאול את עצמי,
"מה קרה לי?"
לא משכו מתחתי את השטיח
זה היה יותר כאילו שכל הריצפה נעלמה.
כשהגעתי אל --
במשך 4-5 השנים הבאות
הוחזקתי ב-4 בתי יתומים שונים.
בבית היתומים השלישי, בגיל 15,
התחלתי להתמרד, וזה מה שעשיתי:
השגתי 3 פחיות צבע, צבע "איירפיקס" שמשמש לבניית דגמים,
זה היה בית יתומים גדול, בניין ויקטוריאני גדול --
הייתי בצריח קטן למעלה,
ושפכתי אותן, אדום, צהוב וירוק,
הצבעים של אפריקה, על האריחים.
אי-אפשר היה לראות זאת מהרחוב,
כי הבית היה מוקף עצי אשור.
על המעשה הזה נאסרתי למשך שנה
ב"מרכז הערכה", שהיה בעצם
מרכז מעצר. זה היה כלא לכל דבר
לאנשים צעירים.
אגב, אחרי שנים, העובד הסוציאלי שלי אמר
שלא היו צריכים בכלל להכניס אותי לשם.
לא האשימו אותי בדבר. לא עשיתי שום דבר רע.
אך מכיוון שלא היתה לי משפחה שתתעניין בגורלי,
הם יכלו לעולל לי כל דבר.
אני בן 17,
והיה להם תא מרופד.
הם הצעידו אותי במסדרונות, כולנו מסודרים לפי הגובה,
הם-- העבירו אותי לאולם שינה
יחד עם אוהד נאצים מושבע.
כל אנשי הסגל היו שוטרים לשעבר -- מעניין --
וקציני-מבחן לשעבר.
האיש שניהל את המקום היה קצין-צבא לשעבר.
בכל פעם שזכיתי לביקור של אדם שלא הכרתי
שנתן לי לאכול ענבים, אחת לשלושה חודשים,
הפשיטו אותי וערכו עלי חיפוש.
הבית היה מלא נערים שנכלאו שם
בגלל דברים כמו רצח.
וזו היתה ההכנה לחיים לה זכיתי
אחרי 17 שנה כילד של המדינה.
אני מוכרח לספר את הסיפור הזה.
אני חייב, כי אף אחד אחר
לא יקשר בין הדברים.
אט-אט הבנתי שאני לא מכיר איש
שמכיר אותי יותר משנה.
זה הרי מה שהמשפחה עושה:
היא מעניקה נקודות-ייחוס.
אני לא בא להגדיר מה זו משפחה טובה או רעה,
אלא רק מציין שאתם יודעים מתי יום הולדתכם
על-סמך העובדה שמישהו אומר לכם מתי יום הולדתכם,
אמא, אבא, אחות, אח, דודה, דוד,
בן-דוד, סבים. זה חשוב למישהו.
ולכן זה חשוב גם לכם. תבינו,
הייתי בן 14, תקוע בתוך עצמי, סגור בתוך עצמי,
וגם לא זכיתי למגע, מגע גופני.
אני מעלה זכרונות. אני עושה זאת פשוט כדי לומר
שכאשר עזבתי את בית היתומים היו שני דברים
שרציתי לעשות. האחד היה למצוא את משפחתי,
והשני היה לכתוב שירה.
ביצירה מצאתי את האור.
בעזרת הדמיון הצלחתי לראות את אינסוף האפשרויות של החיים,
את האמת האינסופית, את יצירת המציאות המתמדת,
המקום בו זעם הוא אמצעי-ביטוי
בחיפוש אחר האהבה, מקום שבו התפקוד הלקוי
הוא תגובת-אמת לכזב.
עלי לומר לכולכם: מצאתי את כל משפחתי
בחיי הבוגרים. הקדשתי את כל חיי הבוגרים לחיפוש אחריהם,
וכעת יש לי משפחה לא-מתפקדת בדיוק כמו לכולם.
אך אני מספר לכם את כל זאת כדי לקבוע בפשטות,
שאתם יכולים להגדיר באיזו מידה דמוקרטיה מסוימת היא חזקה
לפי האופן בו הממשל שלה מטפל בילד שלו.
ואי לא מתכוון לומר "ילדים". אני מתכוון לילד של המדינה.
תודה רבה לכם. זה היה לי לכבוד.
[מחיאות כפיים]