Я хотів би показати вам,
як архітектура допомогла
змінити життя моєї громади
і дала можливість надіятись.
Я уродженець Буркіна-Фасо.
Згідно зі Світовим банком, Буркіна-Фасо
є однією з найбідніших країн світу,
але як це –
рости в такому місці?
Я є прикладом цього.
Я народився в маленькому селі Ґандо.
В Ґандо не було електрики,
доступу до чистої питної води чи школи.
Але батько хотів,
щоб я навчився читати і писати.
Через це мені довелось покинути сім’ю
у віці 7 років і залишитись в місті
далеко від мого села
без зв’язку з моєю сім’єю.
Там я сидів
в ось такому класі
з більше, ніж 150-ма іншими дітьми
протягом 6 років.
Одного дня так сталося, що, прийшовши до школи,
я взнав, що мій однокласник помер.
На сьогодні, небагато змінилося.
В моєму селі все ще нема електрики.
Люди так само вмирають в Буркіна-Фасо,
і чиста питна вода
залишається великою проблемою.
Мені пощастило. Я – щасливчик, тому що така правда життя,
коли ти ростеш в такому місці.
Але мені пощастило.
Я отримував стипендію.
Я зміг поїхати в Німеччину на навчання.
Тож зараз, думаю,
нема потреби пояснювати вам, яка честь
для мене стояти перед вами тут сьогодні.
Для мене, вихідця з Ґандо, мого рідного села в Буркіна-Фасо,
поїхати в Берлін у Німеччині і стати архітектором –
це великий, великий крок.
Але що робити з цією перевагою?
Зі студентських років я хотів відкрити
кращі можливості для інших дітей з Ґандо.
Я просто хотів застосувати свої вміння і збудувати школу.
Але як це зробити, коли ти все ще студент
і не маєш грошей?
О, так, я почав робити креслення
і просив за них гроші.
Збір коштів не був легкою справою.
Я навіть попросив своїх однокласників
економити на каві і цигарках,
а натомість підтримати мій шкільний проект.
І дивом, за 2 роки
я зміг зібрати 50 тисяч американських доларів.
Коли я приїхав додому в Ґандо,
щоб повідомити гарні новини,
люди були на сьомому небі від щастя,
але коли вони зрозуміли,
що я зібрався використовувати глину,
то вони були шоковані.
«Будівлі з глини не витримуюють сезонів дощів,
а Френсіс хоче, щоб ми збудували з неї школу.
Ось чому він так довго
вчився в Європі
замість того, щоб працювати в полі разом з нами?»
Мій народ завжди будував з глини,
але він не бачить нічого новітнього у багнюці.
Тому мені довелось всіх переконувати.
Я почав говорити з громадою,
я зміг переконати кожного.
Ми могли починати роботу.
І жінки, і чоловіки,
кожна людина в селі
був частиною цього будівництва.
Мені навіть дозволили застосовувати традиційні методи.
Наприклад, глиняна підлога.
Юнаки приходять і розбивають глину ось так,
година за годиною,
а тоді приходять їх матері
і б'ють в цій позі
годинами, додають води і б'ють .
Тоді приходять шліфувальники.
Вони починають шліфувати її каменем годинами.
І тоді маємо ось такий результат,
чудова, гладка, як попка немовляти.
(Сміх)
Тут нема фотошопу. (Сміх)
Це школа, побудована громадою.
Стіни повністю зроблені
з блоків спресованої глини із Ґандо.
Конструкція даху зроблена
з дешевих арматурних стержнів,
що переважно ховаються у фундаменті.
І класні кімнати, стеля зроблена
з цих двох матеріалів.
В цій школі була проста ідея:
створити комфорт у класі.
Не забувайте, в Буркіна-Фасо може бути 45 градусів,
тому з простою вентиляцію ,
я хотів зробити класи
підхожими для викладання і навчання.
А ось проект сьогодні,
через 12 років, і досі в найкращому стані.
Дітям він подобається.
І для мене, і для моєї громади
цей проект був величезним успіхом.
Він дав можливість
робити більше проектів в Ґандо.
Тому я можу робити багато проектів,
і зараз я хочу поділитись з вами
лише трьома з них.
Перший, звичайно ж, це розширення школи.
Як пояснити креслення та інженерну справу
людям, які не вміють ні читати, ні писати?
Я почав будувати ось такий прототип.
Інновацією було будівництво глиняного склепіння.
Тоді я ось так стрибнув на його вершині,
з моєю командою, і воно не обвалилось.
Громада дивилась, а воно все ще стояло.
Отже, ми можемо будувати. (Сміх)
І ми продовжували будувати, і ось результат.
Діти щасливі і їм це подобається.
Громада дуже пишається. Ми це зробили.
І навіть тваринам, як ось цим осликам,
подобаються наші будівлі.
(Сміх)
Наступним проектом є бібліотека в Ґандо.
А зараз зрозумійте, ми намагались втілити
різні ідеї в наших будівлях,
але часто в нас нема достатньо матеріалів.
Дещо ми маємо в Ґандо – глиняні горщики.
Ми хотіли зробити з них отвори.
Тому ми просто принесли їх, як ви бачите,
до місця забудови.
І почали різати їх.
Тоді ми помістили їх на даху
ще до залиття бетону,
і ось маємо такий результат.
Отвори випускають гаряче повітря
і впускають світло.
Дуже просто.
Мій останній проект в Ґандо -
проект вищої школи.
Я б хотів поділитись цим з вами.
Інновацією цього проекту
є заливання глини на зразок заливання бетону.
Як заливається глина?
Ми почали робити багато розчинів, як ви бачите,
і коли все готово,
коли відомо, який рецепт є найкращим
і яка найкраща форма,
ви починаєте працювати з громадою.
І часом я можу піти собі.
Вони самі робитимуть це.
Так я і прийшов сюди до вас.
Іншим фактором в Ґандо є дощ.
Коли збирається на дощ,
ми поспішаємо захистити ці крихкі стіни
від дощу.
Не плутайте з Крісто і Жанною-Клод.
Так ми просто захищаємо наші стіни.
(Сміх)
Дощ в Буркіна надходить дуже швидко,
і після цього повені
в країні повсюди.
Але для нас дощ потрібний.
Він наносить піску і гравію в річки,
те, що ми використовуємо в будівництві.
Ми просто чекаємо, щоб дощ перейшов.
Беремо пісок, змішуємо з глиною
і продовжуємо будувати.
Ось і все.
Проекти Ґандо завжди були пов’язані з навчанням людей,
тому що я просто хотів одного дня,
коли я впаду і помру,
щоб хоча б одна людина з Ґандо
продовжувала цю працю.
Але ви здивуєтеся. Я все ще живий.
(Сміх)
Зараз мій народ своїми вміннями
може сам заробляти гроші.
Зазвичай, для юнака з Ґандо, щоб заробити гроші
треба переїхати з села
в місто, іноді поїхати з села
і ніколи вже не повернутись,
що робить громаду слабшою.
Але зараз вони можуть залишатись в селі
і працювати на різних будівництвах
і заробляти, щоб прогодувати сім’ю.
Ця робота набуває нової якості.
Так, ви знаєте.
Я здобув багато нагород за цю роботу.
Безперечно, вона відкрила можливості.
Я став відомим.
Але причиною того, чому я це роблю,
є моя громада.
Будучи дитиною,
я ходив до школи,
я приїжджав до Ґандо кожних вихідних.
Під кінець вихідних
я мусив прощатись з громадою,
їдучи з одного місця в інше.
Всі жінки в Ґандо відгортали свій одяг ось так
і давали мені останній пенні.
В моїй культурі, це символ величезної прихильності.
Будучи семирічним хлопчиком, я був вражений.
Одного дня я спитав свою маму:
«Чому всі ці жінки так мене люблять?» .
(Сміх)
Вона відповіла:
«Вони допомагають заплатити за твоє навчання
з надією, що ти будеш успішним
і одного дня повернешся і допоможеш
змінити якість життя громади».
Зараз я сподіваюсь, що я зміг заставити мою громаду пишатися,
завдяки цій роботі
і сподіваюсь, що зміг довести вам
могутність громади,
і показати вам, що архітектура
може надихати громаду
кувати її власне майбутнє.
Дуже дякую.
Дякую. Дякую. Дякую. Дякую вам.
Дякую. Дякую вам. (Оплески)