Jag vill visa
hur arkitektur har hjälpt till
att förändra mitt samhälle
och att skapa förutsättningar för hopp.
Jag kommer från Burkina Faso.
Enligt Världsbanken är Burkina Faso
ett av världens fattigaste länder,
men hur är det
att växa upp på en sådan plats?
Jag är ett exempel på det.
Jag föddes i den lilla byn Gando.
I Gando fanns ingen elektricitet,
det fanns inte rent vatten och ingen skola.
Men min far ville att jag
skulle lära mig läsa och skriva.
Det betydde att jag behövde lämna min familj
när jag var sju år och bo i en stad
långt från min hemby
utan kontakt med min familj.
Där satt jag
i en sån klass
med mer än 150 andra barn,
i sex år.
Då kunde jag komma till skolan och få veta
att min klasskamrat var död.
Idag är det inte så mycket som har ändrats.
Det finns fortfarande ingen elektricitet i min by.
Människor dör fortfarande i Burkina Faso
och tillgång till rent vatten är fortfarande ett stort problem.
Jag hade tur.
Jag hade tur eftersom så ser det ut
när man växer upp på en sån plats.
Men jag hade tur.
Jag fick ett stipendium.
Jag kunde åka till Tyskland för att studera.
Jag antar
att jag inte behöver förklara vilket privilegium det är
för mig att få stå här framför er idag.
Från Gando, min hemby i Burkina Faso,
till Berlin i Tyskland för att bli arkitekt
är ett stort, stort steg.
Men vad gör jag med mitt privilegium?
Ända sedan jag var student har jag velat skapa
bättre möjligheter för andra barn i Gando.
Jag ville bara använda mina färdigheter och bygga en skola.
Men hur gör man det när man fortfarande är student
och inte har några pengar?
O ja, jag började göra skisser
och bad om pengar.
Att samla ihop pengar var inte lätt.
Jag frågade till och med mina klasskamrater
om de kunde lägga mindre pengar på kaffe och cigaretter
för att stödja mitt projekt.
Förundrande nog hade jag två år senare
skrapat ihop 50 000 dollar.
När jag kom hem till Gando
med de goda nyheterna
blev de alldeles till sig
men när de förstod
att jag tänkte använda lera
blev de chockade.
"En lerbyggnad klarar inte av en regnsäsong
och Francis vill att vi ska bygga en lerskola.
Är det därför han varit så länge
i Europa och studerat
istället för att arbeta på fälten med oss?"
Mitt folk bygger med lera hela tiden
men de ser inget nydanande med gyttja.
Så jag behövde övertyga dem alihop.
Jag började prata med samhället
och jag kunde övertyga alla
och vi kunde sätta igång.
Och kvinnorna, männen,
alla från hela byn
tog del i byggandet.
Jag fick till och med använda traditionella tekniker.
Ta till exempel lergolv,
de unga männen kom och stod där och slog,
timme efter timme,
och sedan kom deras mödrar
och slog så här
i timmar, vattnade och slog.
Sedan kom putsarna.
De putsade i timmar med stenar.
och till slut får man det här resultatet:
slätt som en barnrumpa.
(Skratt)
Det är inte photoshoppat. (Skratt)
Det här är skolan, byggd av bygemenskapen.
Väggarna är enbart gjorda
av sammanpressade lerblock från Gando.
Takkonstruktionen består av billigt armeringsjärn
som man vanligtvis har inuti betong.
I klassrummet är taket gjort
av båda materialen tillsammans.
Jag hade en enkel tanke med skolan:
att skapa behagliga klassrum.
Glöm inte att det kan bli 45 grader varmt i Burkina Faso
så med hjälp av enkel ventilation
ville jag göra klassrummet
lämpat för undervisning och lärande.
Så här ser det ut idag
efter 12 år, fortfarande i toppskick.
Och barnen älskar det.
Och för mig och min bygemenskap
har det varit en otrolig framgång.
Det har skapat möjligheter
att genomföra fler projekt i Gando.
Så jag kunde göra många saker,
och jag ska bara dela med mig
av tre av dem.
Den första är tillbyggnaden av skolan, så klart.
Hur förklarar man ritningar och ingenjörskonst
för människor som varken kan läsa eller skriva?
Jag började med att bygga en prototyp.
Innovationen var att bygga ett lervalv.
Så när jag stod ovanpå och hoppade
med mitt team såg de att det funkar.
Gemenskapen tittar på. Det funkar.
Så vi kan bygga. (Skratt)
Och vi fortsatte bygga och här är resultatet.
Barnen är glada, de älskar det.
Gemenskapen är väldigt stolt. Vi byggde det.
Till och med djur, som de här åsnorna,
älskar våra byggnader.
(Skratt)
Nästa projekt är biblioteket i Gando.
Se här, vi försökte införa
nya idéer i våra byggnader
men oftast har vi inte så mycket material.
Vad vi har i Gando är lerkrukor.
Vi ville använda dem för att skapa öppningar.
Som ni ser så tar vi dem helt enkelt
till byggplatsen.
Vi skär upp dem
och sedan ställer vi dem ovanpå taket
innan vi häller på betongen
och det här blir resultatet.
Öppningarna släpper ut varm luft
och in ljus.
Väldigt enkelt.
Mitt senaste projekt i Gando
är en gymnasieskola.
Jag skulle vilja dela detta med er.
Det nya i det här projektet
är att gjuta lera som man gjuter betong.
Hur gjuter man i lera?
Vi börjar med att göra en mängd formar, som ni kan se
och när allt är redo
och du har det bästa receptet
och den bästa formen
börjar du arbeta med samhället.
Ibland kan jag gå därifrån.
De gör det själva.
Jag kom för att tala med er så.
En annan faktor i Gando är regnet.
När regnen kommer måste vi skynda att skydda våra ömtåliga väggar
mot regnet.
Blanda inte ihop det med Christo och Jean-Claude.
Det är bara så vi skyddar våra väggar.
(Skratt)
Regnen i Burkina kommer väldigt hastigt
och efter det får vi översvämningar
överallt i landet.
Men för oss är regnen bra.
De forslar med sig sand och grus till floden
som vi behöver för att bygga.
Vi väntar bara ut regnen.
Vi tar sanden och blandar den med lera
och fortsätter bygga.
Det är allt.
Gandoprojektet handlar också om att lära upp människorna
eftersom jag vill att det när jag
en dag dör
finns åtminstone en person från Gando
som fortsätter arbetet.
Men än kan jag förvåna. Jag lever än.
(Skratt)
Så nu kan mitt folk använda sina färdigheter
för att tjäna pengar själva.
Vanligtvis behöver en ung man från Gando lämna landsbygden
för att tjäna pengar
i staden, ibland lämna landet
och en del kommer aldrig tillbaka
och samhället blir svagare.
Men nu kan de stanna på landet
och arbeta på olika byggen
och försörja sina familjer.
Det finns en ny egenskap i detta arbete.
Ja, ni vet vad det är.
Jag har vunnit många priser med mitt arbete.
Helt säkert har det öppnat möjligheter.
Jag har själv blivit känd.
Men det som driver mig
är min gemenskap, mitt samhälle.
När jag var ett barn
som gick i skolan
kom jag hem till Gando på loven.
I slutet på varje lov
behövde jag säga adjö till alla
och gick från gård till gård.
Alla Gandos kvinnor öppnade sina klädnader så här
och gav mig sin sista slant.
I min kultur är det en symbol för djup tillgivenhet.
Som sjuårig grabb blev jag mycket imponerad.
En dag frågade jag min mor
"Varför älskar alla kvinnor mig så mycket?"
(Skratt)
Hon svarade
"De bidrar till din utbildning för att
de hoppas att du ska bli framgångsrik
och en dag komma tillbaka och hjälpa till
att förbättra livet för gemenskapen."
Jag hoppas nu att jag klarade av att göra dem stolta
genom mitt arbete
och jag hoppas att jag kunde visa er
kraften hos en gemenskap
och att arkitektur kan vara
inspirerande för samhällen när de formar sin egen framtid.
(Franska) Stort tack. (Applåder)
Tack. Tack. Tack. Tack.
Tack. Tack. (Applåder)