Vreau să vă arat
cum m-a ajutat arhitectura
să schimb viaţa comunităţii mele
deschizând noi oportunităţi.
M-am născut în Burkina Faso.
Conform Băncii Mondiale, aceasta
este una dintre cele mai sărace ţări din lume,
dar cum este oare
să creşti într-un asemenea loc?
Eu sunt un exemplu.
M-am născut în satul Gando.
Nu exista electricitate,
nici acces la apa potabilă şi nici şcoli.
Dar tatăl meu voia
ca eu să învăţ să citesc şi să scriu.
De aceea, mi-am lăsat familia
şi am plecat la oraş când aveam 7 ani
departe de satul meu
şi departe de familia mea.
Acolo am stat
într-o astfel de clasă
împreună cu peste 150 de copii
timp de şase ani.
În acest timp, am realizat venind la şcoală
că mulţi colegi muriseră.
Nu s-au schimbat prea multe între timp.
În satul meu încă nu există electricitate.
Oamenii mor încă în Burkina Faso
iar accesul la apa potabilă
este încă o mare problemă.
Am avut noroc. Şi asta este cert
când te naşti într-un loc ca acela.
Dar am avut noroc.
Am avut o bursă.
Am putut merge să studiez în Germania.
Deci, cred,
că nu trebuie să vă explic ce mare privilegiu
este pentru mine să fiu astăzi aici.
Din Gando, satul meu din Burkina Faso,
la Berlin în Germania unde am devenit arhitect
este un mare pas.
Dar, ce să fac cu acest privilegiu?
Student fiind am vrut să ofer
oportunităţi copiilor din Gando.
Să îmi folosesc abilităţile construind o şcoală.
Dar cum să fac asta fiind încă student
şi fără a avea bani?
Am început să fac desene
şi să solicit bani.
A aduna fonduri nu este foarte uşor.
Mi-am rugat colegii de clasă
să facă economii la cafea şi ţigări,
pentru a-mi sponsoriza proiectul.
Doi ani mai târziu,
am putut strânge 50.000 de dolari.
Când m-am întors în Gando
să le duc vestea,
oamenii erau încântaţi,
dar când au înţeles
că voiam să folosesc lutul,
au fost şocaţi.
„O construcţie ca asta nu rezistă ploii
şi Francis vrea să construiască o şcoală din lut.
Pentru asta a fost plecat
la studii în Europa
în loc să stea să lucreze la câmp cu noi?"
Acolo oamenii construiesc din lut tot timpul,
dar nu cred că se poate aduce vreo îmbunătăţire.
Şi a trebuie să îi conving pe toţi.
Am început să vorbesc cu comunitatea
şi i-am putut convinge pe toţi
şi am început să lucrăm.
Bărbaţi sau femei,
toţi locuitorii satului,
au luat parte la acest proces.
Mi s-a îngăduit să folosesc tehnicile tradiţionale.
Podeaua din lut de exemplu,
a fost făcută de oamenii tineri care au lucrat
ore în şir
şi apoi au venit mamele lor
care au lucrat şi ele
ore întregi, punând apă și bătând.
Apoi au venit cei care lustruiesc.
Şi au făcut asta cu o piatră, ore întregi.
Iar rezultatul este acesta
foarte fin, ca o piele de copil.
(Râsete)
Nu am folosit photoshop. (Râsete)
Aceasta este şcoala, construită de comunitate.
Pereţii sunt făcuţi integral
din blocuri comprimate de lut din Gando.
Structura acoperişului este făcută
din bare ieftine de oţel
care au în interior beton.
Iar în sala de clasă, tavanul este făcut
din ambele.
Ideea era simplă:
să creăm confort în clasă.
În Burkina Faso pot fi 45 de grade,
şi am vrut ca o ventilaţie simplă
să transforme clasa
într-un mediu bun pentru copii.
Astăzi, proiectul
după 12 ani, este încă funcţional.
Iar copiii sunt încântaţi.
Iar pentru mine şi comunitate,
proiectul a fost un succes imens.
A deschis oportunităţile
pentru alte proiecte în Gando.
Așa că am putut face multe proiecte
şi acum o să vă arăt
doar trei dintre ele.
Primul este extinderea şcolii.
Cum să explic desene şi tehnologie
unor oameni care nu ştiu să citească sau să scrie?
Am construit un prototip ca acesta.
Inovaţia a fost să construiesc o boltă de lut.
Şi am început să lucrez
cu echipa mea şi a funcţionat.
Comunitatea priveşte. Încă funcţionează.
Deci putem construi. (Râsete)
Am continuat să construim şi iată rezultatul.
Copiii sunt fericiţi şi le place.
Comunitatea este mândră. Am reuşit.
Chiar şi animalele- aceşti măgari de exemplu-
iubesc clădirile noastre.
(Râsete)
Următorul proiect este librăria din Gando.
Şi am început să introducem
diferite idei la clădirile noastre
dar adesea nu aveam material suficient.
În Gando facem vase din lut.
Am vrut să le folosim pentru a crea deschideri.
Şi le-am adus cum le vedeţi
la locul construcţiei,
am început să le tăiem
şi să le plasăm pe acoperiş
înainte de a turna beton
şi iată rezultatul.
Deschiderile laşă aerul încins să iasă
şi lumina să intre.
Foarte simplu.
Cel mai recent proiect din Gando
este liceul.
Vreau să va arăt asta.
Inovaţia aici este
să aruncăm noroiul ca pe beton.
Cum aruncăm noroiul?
Am făcut mult mortar
şi apoi
când combinaţia este cea potrivită
şi are forma corectă
începem să lucrăm cu comunitatea.
Uneori eu sunt plecat.
Ei lucrează singuri.
Când sunt plecat, ca acum de exemplu.
Un alt factor în Gando este ploaia.
Când plouă,
ne grăbim să ne protejăm pereţii fragili
de ploaie.
Nu confundaţi asta cu Cristos şi Jeanne-Claude.
Aşa ne protejăm pereţii.
(Râsete)
În Burkina, ploaia vine foarte repede
şi apoi există inundaţiile
în ţară.
Însă pentru noi, ploaia este bună.
Ne aduce nisip şi pietriş pe râu
necesare la construcţii.
Aşteptăm să stea ploaia.
Luăm nisipul, îl amestecăm cu lut
şi construim.
Simplu.
Scopul proiectului a fost să conecteze oamenii
pentru că am vrut ca într-o zi
când nu voi mai fi,
măcar o persoană din Gando
să poată continua munca.
Dar surpriză, sunt încă viu.
(Râsete)
Iar oamenii îşî pot folosi abilităţile
să câştige bani.
Pentru asta, oamenii din Gando
trebuie să plece de la ţară
la oraş, alteori din ţară
şi unii nu se mai întorc
slăbind astfel comunitatea.
Acum însă pot rămâne în ţară
şi să lucreze în diferite locuri
şi să câştige bani pentru familia lor.
Este o nouă calitate în aceasta muncă.
Da, ştiu asta.
Am câştigat multe premii prin această muncă,
care desigur deschid noi oportunităţi.
Acum sunt cunoscut.
Dar motivul pentru care fac asta
este comunitatea mea.
Când eram copil,
am mers la şcoală,
iar în vacanţe veneam acasă.
La sfârşitul fiecărei vacanţei,
îmi luam răms bun de la comunitate,
de la fiecare pe rând.
Toate femeile din Gando
îmi dădeau şi ultimii bani.
În cultura mea, acesta e un simbol de profundă afecţiune.
Aveam şapte ani, eram impresionat.
Am întrebat-o pe mama
„De ce mă iubesc aceste femei atât de mult?"
(Râsete)
Ea mi-a răspuns,
„Plătesc pentru educaţia ta
sperând să ai succes
şi să te întorci într-o zi să ajuţi
comunitatea sa trăiască mai bine."
Sper că sunt mândri de mine
prin această muncă
şi sper că am reuşit să vă demonstrez puterea
comunităţii
şi să vă arăt că arhitectura
poate inspira comunităţile
să îşi construiască viitorul.
Mulţumesc. (Aplauze)
Mulţumesc. Mulţumesc. Mulţumesc.
Mulţumesc. Mulţumesc. (Aplauze)