Be szeretném mutatni önöknek,
miképpen volt segítségemre az építészet
abban, hogy megváltoztassa egész közösségem életét,
és hogy újra lehetőséget adjon remélni.
Burkina Faso-ból származom.
A Világbank statisztikája szerint, Burkina Faso
egyike a Föld legszegényebb országainak.
De milyen lehet
egy ilyen helyen felnőni?
Én egy példája vagyok ennek.
Egy kis faluban születtem, Gandóban.
Gandóban nem volt elektromosság,
nem volt iható víz és nem volt iskola.
De apám azt akarta,
hogy megtanuljak írni és olvasni,
ezért hét éves koromban
el kellett hagynom a családomat és egy városba költöznöm,
nagyon távol a szülőfalumtól,
anélkül, hogy tarthattam volna a kapcsolatot velük.
Ezen a helyen
több mint 150 gyerekkel
jártam egy osztályba,
hat éven át.
Abban az időben, egy napon azzal a hírrel vártak az iskolába érve,
hogy egyik osztálytársam meghalt.
Azóta nem túl sok minden változott.
Még azóta sincs elektromosság a falumban.
Az emberek folyamatosan halnak Burkina Fasóban,
és az ivóvízhez jutás
még mindig nagy problémát jelent.
Nekem szerencsém volt. Szerencsés voltam, mert egyébként mindez
az élet mindennapos része egy ilyen helyen.
De szerencsés voltam.
Ösztöndíjat kaptam.
Németországba mehettem továbbtanulni.
Így most, gondolom
nem kell kifejtenem, miért tekintem nagy kiváltságnak,
hogy ma itt állhatok önök előtt.
Gandóból, a Burkina Faso-i faluból
a németországi Berlinbe eljutni, hogy építész legyek,
egy nagyon nagy lépést jelent.
De hogyan használjam fel ezt a kiváltságot?
Mióta tanuló vagyok, arra keresem a megoldást,
hogy hogyan teremthetnék jobb lehetőségeket a gandói gyerekek számára.
Egyszerűen, képességeimet felhasználva, iskolát akartam építeni.
De hogy tehetjük ezt, mikor még csak tanulók vagyunk
és nincs pénzünk?
És igen. Rajzolni kezdtem
és pénzt kerestem vele.
Az adománygyűjtés nem volt könnyű feladat.
Még az osztálytársaimat is megkértem,
hogy kevesebbet költsenek kávéra meg cigarettára,
és támogassák az én iskola-projektemet.
Csodálatos módon, két év alatt,
sikerült összegyűjtenem 50 000 amerikai dollárt.
Mikor hazajöttem Gandóba
a jó hírekkel
az ismerőseim repestek az örömtől,
de mikor megtudták,
hogy én agyagból szeretnék építeni,
teljesen megbotránkoztak.
"Egy agyag építmény nem bírja ki az esős évszakot,
és Francis abból akar iskolát építeni.
Ezért kár volt annyi időt Európában tölteni
és tanulásra fordítani
ahelyett, hogy velünk dolgozott volna a földeken."
Az én ismerőseim mindig agyagból építettek,
de azt a sárral való építést nem tartották nagy innovációnak.
Így mindenkit meg kellett győznöm.
Beszélgettem a közösséggel,
és sikerült meggyőznöm mindenkit,
és munkához láthattunk.
És a nők, és férfiak,
mindenki a faluból,
része volt ennek az építkezési folyamatnak.
Még hagyományos módszereket is alkalmazhattam.
Így készült az agyagpadló például,
jöttek a fiatalok és így dolgoztak, döngölve,
órákon át,
és aztán jöttek az édesanyák,
és ugyanígy döngöltek tovább órákig,
öntötték rá a vizet és ütötték.
Aztán jöttek a csiszoló munkások.
Órákon át csiszolták egyetlen kővel.
És ez lett az eredménye,
sima, mint a babapopsi.
(Nevetés)
Nem photoshop! (Nevetés)
És ez az iskola, melyet a közösségünk épített.
A falak teljes egészében
tömörített, gandoi agyagtömbökből készültek.
A tetőszerkezet olcsó
acél gerendákból készült,
amik általában betonban rejtőznek.
És az osztályteremben a mennyezet
e kettő ötvözéséből készült.
Ezzel az iskolával kapcsolatban egyetlen egyszerű ötletet tartottunk szem előtt:
hogy kényelmesek legyenek az osztálytermek.
Ne feledjék, Burkina Faso-ban akár 45 fok is lehet,
így egyszerű szellőztetéssel,
akartam az osztálytermet
oktatásra és tanulásra megfelelővé tenni.
És így néz ki ma a projekt.
12 éves és még mindig a legjobb formában.
És a gyerekek imádják.
Számomra, meg a közösségem számára
ez a projekt nagy sikert hozott.
Lehetőségeket tárt elénk,
hogy még több projektet készíthessünk Gandóban.
Tehát több projektet is kezdeményezhettem,
és eljöttem, hogy bemutassak önöknek
hármat ezek közül.
Az első az iskola bővítése, természetesen.
Hogyan magyaráznák el önök a műszaki rajzokat meg adatokat
olyan embereknek, akik még írni és olvasni sem tudnak?
Én azzal kezdtem, hogy egy hasonló prototípust készítettem.
A legújabb elképzelés egy agyag-boltozat elkészítése volt.
Tehát, ráugrottam a tetejére,
a csapatommal, és működött.
A közösség látja, hogy, még mindig jó.
Vagyis tudunk építeni. (Nevetés)
És mi folyamatosan építkeztünk, és ez az eredménye.
A gyerekek boldogok, és imádják.
A közösség nagyon büszke. Mi csináltuk.
És még az állatok is, mint ezek a szamarak,
szeretik az épületeinket.
(Nevetés)
A következő projektünk a gandói könyvtár.
És látják most már, megpróbáltunk belevinni
különböző elképzeléseket az épületeinkbe,
de sokszor nem volt annyi alapanyagunk.
De egy valamink azért van Gandóban: agyagedények.
Arra akartuk használni, hogy nyílásokat építsünk be.
Tehát odahordtuk, ahogyan azt láthatják,
az épület mellé,
elkezdtük kivágni,
és ráhelyeztük a tetőre
mielőtt belekevertük volna a betont,
és ez lett az eredménye.
A nyílások kiengedik a meleg levegőt
és a beengedik a fényt.
Nagyon egyszerű.
A legutóbbi gandói projektem
egy középiskola megépítése.
Meg szeretném ezt osztani önökkel.
Az újdonság ebben a projektben,
hogy úgy öntjük a sárt, mint a betont.
Hogyan önthetünk sarat?
Nagy mennyiségű vakolatot készítünk, amint az a képen látható,
és mikor minden készen van,
mikor tudjuk, melyik a megfelelő recept,
és milyen kell legyen,
elkezdünk dolgozni a közösséggel.
És néha még el is mehetek.
Megcsinálják ők maguktól is.
Eljövök, hogy beszéljek maguknak, vagy ilyesmi.
Egy másik tényező Gandóban az eső.
Mikor jön az eső,
sietünk, hogy a gyenge falakat
megóvjuk tőle.
Ne keverjenek össze Christoval és Jeanne-Claude-al.
Egyszerűen így védjük meg a falainkat.
(Nevetés)
Burkinában hirtelen jön az eső
és utána, mindenhol az országban,
árvizek vannak.
De az eső számunkra jó.
Homokot és kavicsot hord a folyókhoz,
amire szükségünk van az építkezéseink során.
Mi csak megvárjuk, hogy elálljon az eső.
Összegyűjtjük a homokot, összekeverjük az agyaggal,
és építünk tovább.
Ennyi az egész.
A gandói projektekhez mindig hozzátartozott az emberek betanítása is,
mert arra számítottam, hogy egy napon,
ha összesek és meghalok,
akkor legyen legalább egy gandói ember,
aki folytatja ezt a munkát.
De meg fognak lepődni: Még életben vagyok!
(Nevetés)
És az embereim képességeiket arra tudják használni,
hogy maguk keressék meg a pénzüket.
Egy gandói fiatalember számára a pénzkereset rendszerint
arról szólt, hogy el kellett hagynia a vidéket
a városba költöznie, és néha előfordult,
hogy egyesek soha nem jöttek vissza,
ezáltal gyengítve a közösséget.
De most vidéken maradhatnak
és különböző építkezéseken dolgozhatnak
és eltarthatják a családjukat.
Új minőségű munka alakult ki.
Igen, tudjuk mindannyian.
Sok díjat nyertem e munka kapcsán.
Lehetőségeket szereztem, valóban.
Ismertté váltam.
De az ok, amiért mindezt csináltam
a közösségem volt.
Mikor gyerek voltam,
iskolába jártam,
minden vakációban visszajöttem Gandóba.
De minden vakáció végén
el kellett búcsúznom a közösségemtől,
mentem egyik csoporttól a másikig.
Minden gandói nő a ruhája zsebébe nyúlt, így,
és nekem adta utolsó pennyjét.
Az én kultúrámban ez a mély kötődés jele.
Hétéves kisfiúként ez nagy hatással volt rám.
Egyik napon megkérdeztem édesanyámat:
"Miért szeretnek engem ennyire ezek a nők?"
(Nevetés)
És azt válaszolta:
"Hozzájárulnak az iskoláztatásodhoz,
azt remélve, hogy sikerrel jársz
és egy napon visszatérsz és segíted
a közösség minőségének fejlődését."
És remélem, hogy képes voltam büszkévé tenni a közösségemet
e munka által,
és remélem, sikerült bebizonyítanom önöknek
egy közösség erejének eredményét,
és megmutatni, hogy az építészet
inspirálhatja a közösségeket,
hogy formálják a saját jövőjüket.
Merci beaucop. (Taps)
Köszönöm. Köszönöm! Köszönöm!
(Taps)