אני רוצה להראות לכם
איך האדריכלות עזרה
לשנות את חיי הקהילה שלי
ויצרה הזדמנויות לתקווה.
אני יליד בורקינה פאסו.
לפי נתוני הבנק העולמי, בורקינה פאסו
היא אחת הארצות העניות ביותר בעולם,
אבל איך זה
לגדול במקום כזה?
אני מהווה דוגמה לכך.
נולדתי בכפר קטן בשם גאנדו.
בגאנדו לא היה חשמל,
ולא גישה למי-שתיה נקיים, ולא היה בית-ספר.
אבל אבי רצה
שאלמד לקרוא ולכתוב.
בגלל זה היה עלי לעזוב את משפחתי
כשהייתי בן שבע, ולגור בעיר
רחוקה מהכפר שלי
ללא שום קשר עם משפחתי.
במקום ההוא ישבתי
בכיתה כמו זאת
עם יותר מ-150 ילדים נוספים,
במשך 6 שנים.
לאחרונה הגעתי במקרה לאותו בית-ספר
וגיליתי שבן כיתתי מת.
היום לא השתנה הרבה.
עדיין אין חשמל בכפרי.
בבורקינה פאסו האנשים עדיין גוססים,
והגישה למי-שתיה נקיים
היא עדיין בעיה רצינית.
היה לי מזל. כי זאת עובדת-חיים
כשגדלים במקום כזה.
אבל היה לי מזל.
קיבלתי מילגה.
יכולתי לנסוע ללמוד בגרמניה.
אז אני מניח
שאיני צריך להסביר לכם איזו זכות גדולה היא
עבורי, לעמוד לפניכם היום.
להגיע מגאנדו, כפר הולדתי בבורקינה פאסו,
לברלין שבגרמניה ולהפוך לאדריכל,
זהו צעד מאד מאד גדול.
אבל מה עושים עם זכות-היתר הזו?
מאז שהייתי סטודנט רציתי לאפשר
סיכויים טובים יותר לילדים אחרים בגאנדו.
רציתי רק לנצל את כישורי ולבנות בית-ספר.
אבל איך אעשה זאת כשאני עדיין סטודנט
ואין לי כסף?
כמובן! התחלתי להכין שרטוטים
וביקשתי כסף.
גיוס הכספים לא היה משימה קלה.
ביקשתי אפילו מחברי ללימודים
להוציא פחות על קפה וסיגריות,
ובמקום זה לממן את המיזם הלימודי שלי.
בנס אמיתי, אחרי שנתיים,
הצלחתי לאסוף 50,000 דולרים אמריקאיים.
כשבאתי הביתה, לגאנדו,
כדי להביא את הבשורות הטובות,
בני עמי היו מאושרים,
אבל כשהם הבינו
שאני מתכנן להשתמש בטיט,
הם היו בהלם.
"מבנה עשוי טיט לא ישרוד את עונת הגשמים,
"ופרנסיס רוצה שנשתמש בזה כדי לבנות בית-ספר.
"האם בשביל זה הוא ביזבז כל-כך הרבה זמן
"בלימודים באירופה
"במקום לעבוד איתנו כאן בשדות?"
בני עמי בונים כל הזמן בטיט,
אבל הם לא רואים בבוץ שום חידוש.
אז הייתי מוכרח לשכנע את כולם.
התחלתי לשוחח עם אנשי הקהילה,
והצלחתי לשכנע את כולם,
ויכולנו להתחיל בעבודה.
והנשים, הגברים,
כל האנשים בכפר,
השתתפו בתהליך הבנייה.
הרשו לי להשתמש אפילו בטכניקות המסורתיות.
לדוגמה, ריצפת טיט,
הגברים צעירים באים, עומדים ככה, ורוקעים ברגליים,
במשך שעות על שעות,
ואז באות האמהות שלהם,
והן חובטות בתנוחה הזו,
במשך שעות, שופכות מים וחובטות.
ואז באים המלטשים.
הם מתחילים ללטש את זה באבנים, במשך שעות.
והרי לכם התוצאה,
חלק כמו טוסיק של תינוק.
[צחוק]
בלי עיבוד בפוטושופ. [צחוק]
זה בית הספר שנבנה בעזרת אנשי הקהילה.
הקירות עשויים כולם
לבני טיט דחוס מגאנדו.
שלד הגג עשוי
ממוטות ברזל זול
שבד"כ מוסתרים בתוך הבטון.
ובכיתה, התקרה עשויה
משילוב של שניהם.
בביה"ס הזה, הרעיון הוא פשוט:
ליצור נוחות בכיתה.
אל תשכחו, החום יכול להגיע ל-45 מעלות בבורקינה פאסו,
אז בעזרת איוורור פשוט,
רציתי להפוך את הכיתה
למקום נעים להוראה וללמידה.
וכך נראה המיזם היום,
בן 12 שנה, עדיין במצב מעולה.
והילדים מתים עליו.
מבחינתי ומבחינת הקהילה שלי,
המיזם היה הצלחה עצומה.
הוא נתן לנו הזדמנויות
לעשות מיזמים נוספים בגאנדו.
והצלחתי לעשות המון מיזמים,
וכאן אראה לכם
רק שלושה מהם.
הראשון הוא תוספת לביה"ס, כמובן.
איך מסבירים שרטוטים והנדסה
לאנשים שלא יכולים לקרוא ולכתוב?
התחלתי לבנות אבטיפוס כזה.
החידוש היה לבנות קשת מטיט.
ואז קפצתי על זה, ככה,
יחד עם הצוות שלי, וזה עבד.
הקהילה הסתכלה. זה עדיין עובד.
אז מותר לנו לבנות. [צחוק]
המשכנו לבנות, וזו התוצאה.
הילדים מאושרים, והם מתים על זה.
והקהילה גאה מאד. הצלחנו.
ואפילו בעלי החיים, כמו החמורים האלה,
אוהבים את הבניינים שלנו.
[צחוק]
המיזם הבא הוא הספריה בגאנדו.
כאן אתם רואים שניסינו להשתמש
ברעיונות שונים בבנייה,
אבל לעתים קרובות אין לנו כל-כך הרבה חומר.
אחד הדברים שיש לנו בגאנדו הוא כדי חרס.
רצינו להשתמש בהם כדי ליצור פתחים.
אז אנו פשוט מביאים אותם, כפי שאתם רואים,
לאתר הבנייה.
אנו מתחילים לחתוך אותם,
ואז מניחים אותם על הגג
לפני שאנו יוצקים את הבטון,
וזאת התוצאה.
הפתחים מניחים לאוויר החם לצאת
ולאור - להיכנס.
פשוט מאד.
המיזם האחרון שלי בגאנדו
הוא מיזם ביה"ס התיכון.
אני רוצה לשתף אתכם בזה.
החידוש במיזם הזה
הוא לצקת בוץ כמו שיוצקים בטון.
איך יוצקים בוץ?
אנו מתחילים להכין המון טיח, כפי שאתם רואים כאן,
וכשהכל מוכן,
כשיודעים מהו המתכון הכי טוב
והצורה הכי טובה,
מתחילים לעבוד יחד עם הקהילה.
לפעמים אני יכול להסתלק
והם ימשיכו לעבוד בעצמם.
ככה הגעתי להרצות לכם כאן.
גורם נוסף בגאנדו הוא הגשם.
כשהגשם מגיע,
אנו ממהרים להגן על הקירות הפגיעים שלנו
מפני הגשם.
אל תתבלבלו עם כריסטו וז'אן-קלוד.
ככה אנו פשוט מגינים על הקירות שלנו.
[צחוק]
הגשם בבורקינה מגיע מהר מאד,
ואחריו יש שטפונות
בכל הארץ.
אבל מבחינתנו, הגשם הוא טוב.
הוא מביא חול וחצץ לנהר
והם נחוצים לנו לבנייה.
אנו פשוט מחכים שהגשם ייפסק.
אנו לוקחים את החול, מערבבים אותו עם הטיט,
וממשיכים לבנות.
זה הכל.
במיזם של גאנדו היתה תמיד מעורבת ההכשרה של האנשים,
כי רציתי שיום אחד,
כשאפול ואמות,
לפחות אדם אחד מגאנדו
ימשיך בעבודה הזו.
אבל הפלא ופלא: אני עדיין חי.
[צחוק]
ובני עמי יכולים כעת לנצל את הכישורים שלהם
כדי להרוויח כסף בעצמם.
בד"כ, כדי שצעיר מגאנדו ירוויח כסף,
עליו לעזוב את הכפר
ולעבור לעיר, ויש כאלה שעוזבים את הכפר
ולעולם לא חוזרים,
מה שמחליש את הקהילה.
אבל עכשיו הם יכולים להישאר בכפר
ולעבוד באתרי בניה שונים
ולהרוויח כסף כדי להאכיל את משפחותיהם.
יש איכות חדשה בעבודה הזו.
כן, אתם יודעים זאת.
זכיתי בהמון פרסים על העבודה הזאת.
ואין ספק שזה נתן הזדמנויות.
אני עצמי נעשיתי מפורסם.
אבל הסיבה שאני עושה את מה שאני עושה
היא הקהילה שלי.
כשהייתי ילד,
הלכתי לבית הספר,
ובכל חג חזרתי לגאנדו.
בסופו של כל חג
נאלצתי להגיד שלום לקהילה שלי,
עברתי בין המתחמים המשפחתיים.
כל הנשים בגאנדו הפשילו את בגדיהן, כך,
ונתנו לי את פרוטותיהן האחרונות.
בתרבות שלי זהו סמל לאהבה עמוקה.
כבן שבע, זה הרשים אותי.
אז שאלתי את אמי יום אחד,
"למה כל הנשים האלה כ"כ אוהבות אותי?"
[צחוק]
היא פשוט ענתה,
"הן תורמות למען ההשלכה שלך
"בתקווה שתצליח
"ויום אחד תחזור לכאן ותעזור
"לשפר את איכות החיים של הקהילה."
היום אני מקווה שהצלחתי להביא גאווה לקהילה שלי
עם העבודה הזאת,
ואני מקווה שהצלחתי להוכיח לכם את עוצמתה
של הקהילה,
ולהראות לכם שאדריכלות
יכולה לתת לקהילות השראה
לעצב את עתידן.
(צרפתית:) תודה רבה. [מחיאות כפיים]
תודה. תודה. תודה. תודה.
תודה. תודה. [מחיאות כפיים]