M'agradaria ensenyar-vos com
l'arquitectura ha ajudat
a canviar la vida de la meva comunitat
i ha obert oportunitats a l'esperança.
Sóc natiu de Burkina Faso.
Segons el Banc Mundial, Burkina Faso
és un dels països més pobres del món,
però com és el fet
de créixer en un lloc així?
Jo en sóc un exemple.
Vaig nèixer en un poblet que es diu Gando.
A Gando, no hi havia electricitat,
ni accés a aigua neta potable, i cap escola.
Però el meu pare volia que jo
aprengués a llegir i escriure.
Per aquesta raó, vaig haver de deixar la meva família
quan tenia 7 anys i quedar-me en una ciutat
lluny del meu poble
sense cap mena de contacte amb la meva família.
En aquest lloc m'asseia
en una classe així
amb més de 150 altres nens,
i durant sis anys.
Durant aquest temps, em va passar d'arribar a l'escola
i assabentar-me que el meu company de classe havia mort.
Avui dia, no ha canviat massa cosa.
Encara no hi ha electricitat al meu poble.
La gent encara mor a Burkina Faso,
i l'accés a l'aigua neta potable
encara és un problema.
Jo vaig tenir sort. Vaig ser afortunat, perquè així és la vida
quan creixes en un lloc així.
Però vaig tenir sort.
Vaig rebre una beca.
Podia anar a Alemanya a estudiar.
Llavors, suposo que
no necessito explicar-vos quin privilegi més gran
em suposa estar aqui davant vostre.
Des de Gando, el meu poble a Burkina Faso,
a Berlin, Alemanya per ser arquitecte
és un pas molt, molt gran.
Però i que fer-ne d'aquest privilegi?
Des de que era un estudiant, volia obrir camí
a millors oportunitats a altres nens a Gando.
Volia fer servir les meves habilitats i construir una escola.
Però com ho fas quan encara ets un estudiant
i no tens diners?
Ah si, vaig començar a fer dibuixos
i a demanar diners.
Recaptar fons no va ser una tasca fàcil.
Fins i tot vaig demanar als meus companys de classe
de gastar menys en cafè i cigarrets,
i ajudar el meu projecte d'escola.
De forma sorprenent, al cap de dos anys,
havia pogut reunir 50.000 dòlars americans.
Quan vaig arribar a casa a Gando
per donar les bones notícies,
la meva gent estava plena d'alegria,
però quan es van adonar
que jo planejava fer servir fang,
van estar molt sorpresos.
"Un edifici de fang no pot resistir l'estació de pluges,
i en Francis el vol fer servir per construir una escola.
És aquesta la raó per la què ha passat tant de temps
a Europa estudiant
en comptes de treballar al camp amb nosaltres?"
La meva gent sempre construeix amb argila
però no hi veuen cap innovació en el fang.
Aixi que vaig haver de convèncer a tothom.
Vaig començar a parlar amb la comunitat,
fins que vaig convèncer a tothom,
i vam poder començar a treballar.
I les dones, els homes,
tothom del poble,
va formar part del procés de construcció.
Fins i tot vaig poder utilitzar tècniques tradicionals.
Com ara el terra d'argila per exemple,
els homes joves vénen i es posen aixi, colpejant,
hores i hores,
després les seves mares vénen,
i colpegen en aquesta posició,
durant hores, posant aigua i colpejant.
I després arriben els polidors.
Comencen a polir-lo amb una pedra durant hores.
I acabes tenint aquest resultat,
molt fi, com el cul d'un nadó.
(Rialles)
No està retocat. (Rialles)
Aquesta es l'escola, construïda amb la comunitat.
Les parets estan totes fetes
amb blocs d'argila comprida de Gando.
L'estructura del sostre està feta
amb barres d'acer barates
normalment amagades dins de formigó.
I la classe, el sostre està fet
dels dos materials fets servir junts.
En aquesta escola, hi havia una idea simple:
Crear confort en una classe.
No us oblideu, hi pot fer 45 graus a Burkina Faso,
aixi que amb ventilació simple,
volia convertir la classe
en un bon lloc per ensenyar i aprendre.
I aquest es el projecte avui dia,
12 anys després i encara en la millor condició.
I als nens, els encanta.
I per a mi i a la meva comunitat,
aquest projecte va ser un èxit enorme.
Ha obert noves oportunitats
per fer més projectes a Gando.
Així que vaig poder fer molts més projectes,
i avui en compartiré només
tres d'ells amb vosaltres.
El primer es l'extensió de l'escola, per suposat.
Com expliques dibuixos i ingenieria
a la gent que no pot ni llegir ni escriure?
Vaig començar a fer un prototip com aquest.
La innovació va ser construïr una volta d'argila.
Llavors, hi vaig saltar al damunt així,
amb el meu equip, i funciona.
La comunitat esta mirant. Encara funciona.
Aixi que podem construïr. (Rialles)
I vam continuar construint, i aquest és el resultat.
Els nens estàn contents, i els encanta.
La comunitat està molt orgullosa. Ho vam fer nosaltres.
I fins hi tot els animals, com aquestes ases,
estan encantats amb els nostres edificis.
(Rialles)
El següent projecte és la biblioteca de Gando.
I com veieu, vam intentar d'introduir
idees diferents a les nostres construccions,
però sovint no tenim tant material.
El que tenim a Gando són contenidors d'argila.
Volíem fer-los servir per crear obertures.
Aixi que els portem com podeu veure
al lloc de construcció.
Comencem a tallar-los,
i després els col·loquem a sobre del sostre
abans de posar-hi formigó,
i obtens aquest resultat.
Les obertures deixen sortir l'aire calent
i fan entrar la llum.
Molt simple.
El meu projecte més recent a Gando
és un projecte d'institut.
M'agradaria compartir-lo amb vosaltres.
La innovació en aquest projecte
és donar forma a l'argila com si fos formigó.
Com es dóna forma a l'argila?
Comencem per fer molts morters, com podeu veure,
i quan tot està a punt,
quan saps quina és la millor recepta
i la millor manera,
comences a treballar amb la comunitat.
I a vegades puc marxar.
Ho faran tot sols.
Aixi és com he pogut venir a parlar amb vosaltres.
Un altre factor a Gando és la pluja.
Quan arriben les pluges,
ens espavilem a protegir les nostres parets fràgils
de la pluja.
No us confongueu amb Christo i Jeanne-Claude.
Simplement és com protegim les nostres parets.
(Rialles)
La pluja a Burkina arriba molt ràpid,
i després tens inundacions
a tot arreu del país.
Però per a nosaltres, la puja és bona.
Porta sorra i grava al riu
que necessitem per construir.
Nosaltres esperem que la pluja escampi.
Agafem la sorra, la barregem amb argila,
i continuem comstruint.
Això és tot.
El projecte de Gando sempre ha estat connectat a ensenyar a la gent
perquè el que volia és que, un dia
quan jo caigui i mori,
com a mínim una persona de Gando
continuï fent aquesta feina.
Però us sorprendreu. Encara estic viu.
(Rialles)
I la meva gent ara pot fer servir les seves habilitats
per guanyar diners per ells mateixos.
Normalment, per què un noi jove de Gando es guanyi un sou,
ha de marxar del camp
i anar a la ciutat, a vegades deixar el país
i alguns no tornen mai,
cosa que fa la comunitat més dèbil.
Però ara es poden quedar al camp
i treballar en diversos llocs de construcció
i guanyar diners per alimentar a la seva família.
Hi ha una qualitat nova en aquest treball.
Si, ja ho sabeu.
He guanyat molts premis a través d'aquest treball.
Per descomptat, ha obert noves oportunitats.
Ara sóc conegut.
Però la raó per la qual faig el que faig
és la meva comunitat.
Quan jo era un nen,
i anava a l'escola,
tornava a Gando per vacances.
Al final de cada temporada,
havia de dir adéu a la comunitat,
anant d'un recinte a l'altre.
Totes les dones de Gando obrien la seva roba així
i em donaven el seu últim centau.
A la meva cultura, això és símbol d'afecció profunda.
Amb 7 anys d'edat, jo estava impressionat.
Un dia li vaig preguntar a la meva mare,
"Per què totes aquestes dones m'estimen tant?"
(Rialles)
Ella va respondre,
"Estan contribuint a pagar per la teva educació
amb l'esperança de que tindràs èxit
i un dia tornaràs per ajudar a
millorar la qualitat de vida de la comunitat."
Espero que hagi pogut fer sentir orgullosa a la meva comunitat
a través d'aquesta feina,
i espero haver estat capaç de provar-vos el poder
de la comunitat,
i ensenyar-vos que l'arquitectura
pot ser inspiradora per a les comunitats
per tal de transformar el seu futur.
Moltes gràcies. (Aplaudiments)
Gràcies. Gràcies. Gràcies. Gràcies.
Gràcies. Gràcies. (Aplaudiments)